AUSTRÁLIÍ S ÚSMĚVEM aneb AHOJ KLOKANI

Marta Pelda Pelikánová

Předmluva k elektronickému přechroustání 2021

Knížka vyšla roku 2005 a byla popisem mé cesty po Austrálii v roce 2001. Ovšem od té doby se mnou život vyvedl ledajaké kotrmelce. Jeho nejlepším kouskem je skutečnost, že žiju v Austrálii a mám nejen australské občanství, ale i australského manžela. Ne, neplánovala jsem to. To jen šprýmař Osud asi četl moji knížku a krok za krokem, nebo spíš kopanec za kopancem mě dočutal až sem.

Po těch třinácti letech trvalého pobytu na tomhle zvláštním kontinentu bych možná pár věcí napsala jinak, ale to hlavní zůstává - Austrálie je nádherná země a mám ji ráda.

Jen po Čechách se mi s tou vzdáleností víc stýská.

Klokaní palec s láskou zalamuje Marta Pelda Pelikánová

Technický dodatek - tahle bitová verze knížky je ochuzena o fotky, mapy, obrázky, ikony a pár dalších věcí, které byly na přechroustání příliš tvrdé. Nebo jsem natvrdlá já a neumím to.

Pokud chcete další drby, nemá cenu se ptát sociálních medií. Jsem stará škola, takže hezky webově a rajčatově

www.petrpetra.net

https://peldice.rajce.idnes.cz/

Věnováno Bráchovi a Petře za to, že mě bez keců vzali,

Karlovi za to, že mě bez keců pustil a rodičům za finanční dotaci, taky bez keců.

Pokaždé jsem byla zaskočená, když na mě někdo vyrukoval: „Tak vypravuj o Austrálii!“ a myslel si, že mu v deseti minutách podám vyčerpávající hlášení. Já nevěděla, mám mluvit o príma lidech, o krásné přírodě, o našich hrůzostrašných a přitom srandovních zážitcích, nebo o tisíci dalších postřezích? Tak jsem to sepsala. Kdo máš zájem a umíš číst, ber nebo nech ležet.

Podobnost míst a lidí se skutečnými je naprosto záměrná. A můžou si za to sami.

:-) tenhle a podobné obrázky pochopíte prostým nahnutím hlavy vlevo

(Vaše levo, moje pravo)

* nahrazuje cokoliv – písmeno, číslici, znak. V případě, že si hvězdičku nahradíte takovým způsobem, že výsledné slovo bude sprosté, Váš problém.

Omlouvám se za surovost své češtiny, ale píšu, jak mi zobák narost. Pelikánová

Když jsem doma, těším se na cestu,

když jsem na cestě, těším se domů.

A tak se pořád těším.

Není ten život nádhernej?!

Pokud chcete rovnýma nohama skočit do Austrálie, ignorujte následující tři kapitoly. Popisují opruz se získáváním víza, moji kvalitní přípravu a další kokotiny, které byly tak neskutečné, že jsou hodny zaznamenání.

Dny slibů a plánů

Vypuštěné slovo nevtáhneš zpátky ani párem volů, vole!

Je zima. Venku závěje, mráz a fujavice. Už mě to nebaví. Jak já se těším na jaro! A do toho telefonuje Brácha ze svého momentálního bydliště - San Diego, slunná Californie. Provokuje mě řečma, že dnes je u nich opravdu nepříjemné počasí, musel si vzít košili s dlouhým rukávem. Ví holomek moc dobře, jak mě naštvat. Domlouváme jeho přílet do Čech a kdy se bude muset vrátit, aby stihl na podzim odlet pro změnu do Austrálie. Se smíchem pokládá řečnickou otázku: „Nepojedete s námi?“

A moje ego za mě odpoví: „Pojedeme! Už se těším.“

Na druhém konci je pár vteřin ticho a pak se drátama prodere udivený dotaz: „I Karel?“ Zná dobře mého peciválka.

„Ten se taky těší. Jenom o tom ještě neví.“

Brácha má ovšem rychlé trávení, takže mu nedělá problém překvapivou informaci vsáknout a už do telefonu řičí: „No to je skvělý, paráda, úplná bomba!“ Membrána ve sluchátku se prohýbá jak topol ve vichřici. Rozloučíme se s tím, že podrobnosti namyslíme po jeho příjezdu.

Nojo, jenže co já teď s tím?! Karla zbytečně nebudu děsit, sotva se po dvou letech stihl vzpamatovat z mýho a Bráchovýho velení při cestě po USA. Nejdříve seženu informace. Zatím jenom vím, že se v Austrálii právě na podzim koná 6. celosvětový potlach československých trampů. A na ten bych ráda. Koná se jednou za tři nebo pět let a já jsem na něm ještě nebyla, já tramp tělem, duší, srdcem, myšlením, rodokmenem.

Co dát do kupy:

informace - k tomu je internet

vízum, letenky - k tomu je cestovní kancelář

peníze - na ty nikoho nemám a asi měly být na prvním místě

svoji fyzickou schránku - znám Bráchu, to bude makačka

angličtinu - od cesty do USA jsem v angličtině pokročila. Asi o deset slovíček. Taky už můžu plynule anglicky hovořit. Ovšem jen v přítomném čase :-)).

Tak Pelda a de se na to.

Druhý den ofocuju mapu Austrálie. Nejpodrobnější, kterou jsem sehnala, je v šéfově Československém atlasu vojenství. Bichle váží asi deset kilo a na víko od kopírky si musím sednout, abych ho utěsnila.

Na internetové stránce světového trampa zjišťuju, že se potlach koná u městečka Tumbarumba. Hledám ho na mapě vojenství, jenže si ten název nemůžu zaboha zapamatovat. Stále se mi vnucuje Tararingapata z televizního zpracování Uspořený libry. Takže jinak. Jako další orientační bod beru městečko Batlow. To nacházím ve Sněžných horách lehce. A blízko opravdu leží Tarar... kuš, Tumbarumba. Obě města zvýrazňuji zeleně, místo potlachu červeně a mapu věsím doma nad počítač.

Horší zjištění na trampské stránce je ostrá prosba přecházející až k varování „Skupiny strejčků a tetiček nejsou vítány, ba co více, ani je tu mezi sebou nechceme.“ A basta! Zběžně si kladu otázky: „Sem tramp?“ „Sem.“ „Sem tetička?“ „Sem.“ Neteř mi na adresu píše Tetinka a oni zájezdy-nájezdy tetinek nechtějí. Propadám schizofrenii. Ale já do Austrálie chci! A basta! Schizofrenie se odkládá na později.

Romantický večer. Na stole hoří svíčka a stojí láhev vína. Počkám, až Karel dopije druhou skleničku a začínám diplomatickou ofenzívu.

„Tak v květnu přijede Brácha ... ticho ... na podzim jede do tý Austrálie ... ticho ... bude tam mít koupený auto ... ticho ... to tady bude zase zima ... ticho ... nebylo by špatný si prodloužit léto ... ticho ... hele, vůbec, co kdybychom jeli s nima?“ ... hrobové ticho ...

Karlovo trávení nedosahuje rychlosti Bráchovýho. Tlachám nějaké běžné nesmysly a i bez kontrolky vidím, jak Karlův harddisk chroustá.

Po čtvrthodině se ptá: „A na jak dlouho bysme jeli?“ Hurááá! Nabootoval!

Probíráme možnosti. Karla odrazuje nutnost pořízení víza. Ještě má v živé paměti frontu před americkou ambasádou. „To zase bude Jó byl to vostrej australák, pro víza poslanej.“ Slibuju víza zařídit. Slíbila bych cokoliv. V této fázi je to stejně jedno. Po prodiskutování všech variant a dopití lahve jdeme lehnout. Umývám skleničky a slyším z ložnice už ležícího Karla, jak si tam stěžuje peřině: „Budu muset projet celej svět, než se dostanu konečně do Kanady … mojí milovaný.“

Při cestě do Prahy na školení se zastavuju pro vízové formuláře. Čím déle studuju, co k tomu je všechno potřeba, tím víc se vytáčím. Možná nebýt to školení zrovna o práci s utajovanými skutečnostmi a s osobními údaji, tak bych byla klidnější. Ale když mně dopoledne přednášející nakazuje, jak všelijak musím zabezpečit údaje o komkoliv a odpoledne po mně k vízu chtějí přiložit výpisy z účtu a sám formulář vypadá jako dotazník FBI, tak mě to krká. Ještě že nechtějí potvrzení od doktora, že nemám ajds a potvrzení od veterináře, že nemám vzteklinu. Ale možná u mne vzteklina při téhle anabázi propukne. Akutní stádium. A nesmím se o tom moc rozepisovat, kdyby to četl někdo z ambasády, mohlo by ho napadnout ještě nějaké to potvrzeníčko požadovat. Asi mají velké skladovací prostory

Osmého května - den Bráchova příletu. Karel pro něj jede na letiště. Mamka jede s Karlem, protože má ráda rychlou jízdu. Já nejedu s Karlem, protože mám ráda sebe. Brácha přilétá na měsíc a sám, Petru musel nechat ve Státech. Vzali se teprve před rokem a imigrační úřad je důležitě prověřuje, zda to opravdu byl sňatek z lásky a ne ze zištných důvodů a za účelem zruinování amerického hospodářství. Do konce vyšetřování nesmí Petra vycestovat. Kvůli Austrálii si musela zažádat přes advokáta o povolení a ani to není jisté.

S Taťkou činíme přípravy na příjezd Amíka. Mamka už včera upekla koláče, teď se na sporáku smaží řízky, v lednici se chladí pivo a šampaňské, já dochucuji bramborový salát. A pak mě tak napadne, že bychom ho měli přivítat nějak typicky česky. Chlebem a solí. Na půdě najdu starou ošatku, do ní dáme půl bochníku chleba, přidáme slánku. Obleču si mamčinu dlouhou sukni, vycpu si přednosti do velikosti playmate roku 1999+2000+2001 a hlavu obalím šátkem. Taťka se chce taky zúčastnit. Otvírá typicky českou slivovici a na hlavu nasazuje typicky mexický klobouk o poloměru dva metry.

Zastavuje auto. Vystupuje rozesmátý Karel, rozesmátá Mamka a zelený Brácha. Taky se má rád. Já jdu vstříc s chlebem a solí. Taťka nejde, klobouk se mu šprajcnul ve verandových dveřích. Smějeme se, líbáme se, fotíme se. Po uvítacím ceremoniálu přichází soused, vítá Bráchu a míří vítat mě. Při podávání ruky zařve: „Jéžiši to seš ty! Já myslel, že si Brácha přivezl nějakou exotickou manželku.“ A mlsně se podívá na mé vycpaniny.

Během konzumace a řečí, jak se kdo má, co kdo dělá, z Bráchy vypadne otázka: „A co vy s tou Austrálií?“ Neurvale ho pod stolem kopu do holeně. Ihned pochopí, že Karel ještě nedozrál a měníme téma.

Vracíme se k němu až asi po týdnu, když se k nám Brácha dostaví na návštěvu. Chce využít našeho počítače k odeslání mailu Petře. Jenže dřív než počítač využije náš bar a návštěva se zvrhává v náborovku na Austrálii. S pomocí alkoholických nápojů se nám daří Karla přesvědčit, že tam moc chce. Ale nadšenej z toho není. Děláme rekapitulaci financí. Sčítáme účty. Nic moc. Přepočítávám tisícovky v nepoužívané polévkové míse, kam odkládám osobní úspory. Stále nic moc. Vytahuju posledního trumfa - dětskou pokladničku medvěda, do kterého občas šoupnu pětikorunu. Uvažuji, že bych do kolonky ‚Kolik peněz máte na cestu k dispozici‘ napsala dvě kila v pětikorunách. Stále je to nic moc. Pro dva.

K mailování se dostáváme někdy okolo půl druhé v noci a půl druhé promile. Brácha na klávesy nevidí, nabízím se za písaře. Brácha přijímá, ale má podmínku: „Dělej tam chyby, nebo Petra pozná, že sem to nepsal já.“ Podaří se nám cosi sesmolit. Brácha odchází. Karel leží v obýváku, padl pod naším nátlakem. Vyprovodím Bráchu na chodbu a šeptám mu, ať si rozsvítí. Karel z polohy ležmo hned volá: „Co si tam domlouváte?“ Vždy ve střehu.

Formulář vyplněný, výpisy z trvalého i běžného účtu nachystány. Další blbost, která mě čeká, je potvrzení od zaměstnavatele o mé funkci, o délce dovolené a o tom, že budu zaměstnána i po návratu. Volám na personální oddělení. Paní Personová se sice diví, do jaké to jedu podivné země, že chtějí takové intimní informace, ale ochotně sděluje, že to napíše, a ať se za chvíli stavím. Za chvíli se stavuju, děkuju a za další chvíli to se mnou málem praští o zem. Paní Personová opsala moji funkci doslova a na potvrzení pro australskou ambasádu se skví ‚Potvrzujeme tímto, že paní ta a ta, narozena tehdy a tehdy, bytem tam a tam, zajišťuje na našem úřadě úkoly pro válečný stav, stav ohrožení státu a krizové situace v oblasti hospodářské mobilizace‘. Už to nemohl zachránit ani dodatek, že mám k dnešnímu dni 26 dnů řádné dovolené. Mariapanno, vždyť to vypadá, že v tomhle státě jsem v pořadí důležitosti hned po ministru obrany. A pak dlouho nic. Vyzvědač jako vyšitej. Chce se mně brečet.

Z práce jedu zrovna k našim. Brácha se nadšeně ptá: „Máš?“

Já bez nadšení odpovídám: „Mám.“

Brácha přeletí papír očima, odloží ho a naprosto rezignovaně prohlásí: „To se běž zrovna oběsit.“

Druhý den oznamuji šéfovi, že s touhle prací končím, protože kvůli mé zk**vené funkci mě nikam nepustí. Šéf volá paní Personové a oba přemýšlí, jak moji funkci kulantně opsat. Podaří se najít kompromis, který sice nelže, ale taky neříká všechno. Ještě domlouváme možnost vybrání celé dovolené najednou a už se mi nechce brečet. Jenom to šéf potřebuje vědět jistě a s přesným termínem.

Díky šéfe, tak já jedu!!!

Karel jako podnikatel musí mít sáhodlouhé potvrzení z finančního úřadu o stavu své firmy, o placení daní, o tom, že jeho firma není ve ztrátě, o tom, že platí sociální pojištění a kdoví co ještě. Při studování požadavků prohlašuje, co jim na to a kam si celou Austrálii můžou strčit. Říkám si, že to do zítřka rozchodí. Jenže do toho navýsost nešťastně Karlovi volá kamarád, že mají volné místo na lodi - v říjnu, na dva týdny, přeplavba Středozemního moře z Chorvatska do Tunisu, pro silné nátury, v říjnu bude foukat. Brekekeke. Naopak Karel u telefonu poskakuje radostí: „To beru!!! Čoveče, tady už to vypadalo, že budu muset do Austrálie.“ Bral by i cestu na pól, jedno zda severní či jižní. Je rozhodnuto. Pojedeme každý jinam, ale každý tam, kam ho srdce táhne. Nakonec, tak to má být.

Večer si na oslavu našeho skvělého rozhodnutí dáváme panáčka Baylies na balkóně. Sledujeme rudý západ slunce nad městem a já v bejlísovém rozpoložení říkám: „Tady je tak krásně.“

Karel na to okamžitě pronáší jedno z mnoha svých mouder: „Vidíš, a ty bys mě tahala zase po ňákejch šutrech.“

Brácha vyráží do Prahy za kámošema. Bere všechny moje doklady s tím, že je předá v cestovní kanceláři Austropa. Ti už zařídí vše ostatní. Jenže v poledne v práci telefon.

Brácha: „Ty vole Ségra, vždyť ty máš málo peněz!“

„Jak to?“

„No tady slečna prošla ty výpisy z konta a prej s touhle almužnou ani nemá cenu žádat o vízum. Letenky sem zamluvil. Sháněj peníze. Ostatní zítra až přijedu.“

To snad není pravda! Sháněj peníze! Kdyby šlo jen o to sehnat peníze. Jenže to musí být tři po sobě jdoucí výpisy z účtu, aby bylo jasné, že tam ty peníze jsou dlouhodobě. Tudíž tisíce, které mám doma připravené na letenky, jsou pro žádost o vízum platné asi jako toaletní papír. Stejně tak platné by mi byly i milióny v matraci. Kdybych nějaké měla. To nám to naši trvale opálení spoluobčané pěkně zavařili. Do rici.

Díky šéfe, tak já nejedu!

Uvažuji, že bych to obešla uložením peněz na vkladní knížku a z ní bych si nechala udělat výpis. Tam se snad nedělají měsíční, ale prostě vypíší, kolik tam mám. Prostě prostá úvaha prosťáčka. Z práce mířím přímo do Komerční banky. Ptám se na možnost založení vkladní knížky. Paní Komerční na mě nechápavě kouká a mezi koukáním mi nabízí založení konta. Trvám na vkladní knížce. Paní Komerční nechápe, snad prý v České spořitelně ještě takové historické záležitosti vedou. Během naší diskuze u ostatních přepážek tichnou hovory a pátravé zraky se obrací na mě. Zračí se v nich zklamání, že nejsem oblečena do kožešin a netřímám v ruce kyj, čemuž by tak můj dotaz odpovídal. Paní Komerční mi ještě pro jistotu nabídne běžný účet, termínovaný účet, sporoúčet, vázaný účet, Expres konto, Ideal konto, podnikatelské konto. Když ovšem vidí moji pevnou touhu po vkladní knížce, pokrčí rameny. Já poděkuju a odcházím středem. Všechny přepážkové baby sledují moje kroky. Černý šerif mi podrží dveře a ještě za mnou vykoukne ven, jestli nemám před bankou zaparkovaného mamuta. V době možnosti stovek typů účtů, kont, karet, bankomatů, placení po internetu, po telefonu nebo z mobilu jsem vypadala, jako že jsem právě uhasila oheň, zamkla jeskyni, osedlala ochočenýho mamuta a vyrazila do civilizace.

Tak tudy cesta nevede.

Brácha se vrací z Prahy. Začíná obligátním: „Mám dvě zprávy.“ Dobrá je, že mám zamluvené letenky. Přílet do Melbourne, odlet z Darwinu. To abych se nemusela vracet. Jenom to budeme muset za měsíc do Darwinu stihnout.

„Špatná je ta, že chtějí, abys měla na účtu 15 tisíc korun na týden pobytu.“

Prej 15 tisíc na týden ?!?! Blbci. Já se tam přece nehodlám živit kaviárem a ústřicema. Ani zapíjet šampaňským to nebudu.

Napadají nás už jenom dvě východiska - za prvý pozvání, o to se pokusí Brácha, za druhý výhra ve Sportce, o to se pokusím já.

Podávám tiket Sportky, který jistojistě vyhraje. Jsem o tom tak přesvědčena, že pokračuji v přípravách. Na internetové stránce trampů píšu do Cancáku:

Ahoj kamaradi, vsechny zdravim z Cech. Simvas, neletite nekdo okolo 20. rijna z Prahy do Australie? Planuji v tu dobu odlet na celosvetovy potlach a nechce se mi letet samotny. Krasne dny preje Pelda, T.O. Nezavisly Westmen

Třeba najdu parťáka na cestu. Alespoň by bylo s kým pokecat. Brácha s Petrou poletí ze Států a sejdeme se až v Melbourne. Představa dvaceti hodin v letadle a okolo jen anglicky mluvící hotentoti, brrr.

Při hledání po internetu všemožných odkazů s klíčovým slovem AUSTRALIA se mi podařilo narazit na vyprávění Čecha žijícího v Brisbane. Nejen, že je to vyprávění zajímavé, ale je v něm i nabídka pomoci komukoliv, kdo se rozhodne vyrazit do okolí jeho bydliště. Ten Stáša musí být buď děsný dobrák nebo děsný blázen. Cvičně posílám mail.

Taky jsem objevila, že se ve stejném termínu jako potlach v Austrálii koná Mistrovství světa v rýžování zlata. A není to daleko od sebe. To vypadá lákavě.

V papírnictví kupuji několik malých zápisníků. Osvědčily se mi už ve Státech. Mohla jsem si zapisovat veškeré na mně učiněné křivdy, a pak je dodatečně všem zúčastněným vyčítat.

Všichni jedeme na výlet. Brácha, Karel, naši a já. Já mám na zádech svůj oblíbený ruksáček. Brácha na něm může nechat oči. „Doufám, že s touhle aktovkou do Austrálie nepojedeš?!“ Nechápu, co se mu na mém krásném svítivě modrém baťůžku nelíbí. To ještě neviděl můj květovaný spacák, silně podobný babiččině peřině.

Jízdu nám Brácha pestří vyprávěním o svém minulém pobytu v Austrálii. „To si chceš v lese sednout na kládu a těsně před dosednutím se kláda odplazí. Jednou nám v tropickém Queensladu vypovědělo auto a vzala nás k sobě na noc osmičlenná rodina žijící v džungli. Vyprávěli nám, že když děti přinesou hada, poměřují jeho délku s délkou stolu. Pokud had nepřesahuje, je to prcek. A to byl stůl pro osm lidí.“ Pak ještě něco o pavoucích, pijavicích a stonožkách.

Při výstupu na hrad Pernštejn funím. Brácha na mě hučí: „Kdo tě bude v Austrálii nosit?“ Tím mě vyprovokoval k otázce: „A budu moct v Austrálii po obědě spát? Na dovolené počítám vždycky s poledním dvouhodinovým mikrospánkem.“ Preventivně se schovávám za Karlovu mohutnou figuru. Karel se čím dál víc těší na moře.

Po návratu pomáháme našim sklízet seno. Brácha se v jednu chvíli začne culit a mně, natvrdlounovi, to není nápadné. Přitočí se ke mně a už mám za trikem slepýše. A s ním já chci jet na nejjedovatější kontinent! Tedy s Bráchou, ne se slepýšem. Musím hned večer zamailovat Petře, co si to vzala za hulváta. Já jsem ho jako Bráchu dostala přidělenýho, ale ona měla možnost výběru. (No mezi námi, mohlo to být horší. Třeba kdybych dostala ségru.)

Zjišťuji odpovědi na trampském webu. Jedna z nich je jakýsi kamarád Čaroděj ze Slovenska. Jenže odlétá z Vídně. Nic pro mě. Ovšem druhá odpověď stojí za ocitování:

Jestli si s sebou vezmes Peldo ten svuj jedovatej zapisnik, tak s tebou asi nikdo nepojede. Ahoj v Australii, Vosak

Mirek! Ten mizera! Je fakt, že jsem popsala jeho akce, kterými nás ve Státech šikanoval, naprosto věrně. Ale pravdivě.

Okamžitě odpovídám.

Tyyyyyy Mirkuuuuu, ty mne delas mezinarodni ostudu, ja ti dam jedovatej zapisnik! Uz si nekdy dostal v Australii na budku? Mohlo by se ti to v rijnu povest :-))). Ale jinak jsem rada, ze si dal o sobe vedet. Jestli pojedu, jeste nevim, australaci delaj velky drahoty s vizama. Pozdravuj Anicku, kluky a Sejc, opatrujte se a doufam, ze se na me pro tu vytistenou pravdu nezlobis. Pelda

A Mirek nezůstává pozadu:

Ahoj Peldo, cos to tam psala, ze mely deti hlad? Vzdyt s nama byl pes, a ani jsme nemuseli z neho delat pecinku. Tak to mas za to a nebojim se te, Anicka me pred tebou ubrani! Tesim se, ze te v Australii na potlachu uvidime, chystame se tam oba. Pozdravuj Karla a Brachu. Ahoj Vosak

Sportka se neujala. Do toho Bráchovy strašidelné řeči. Propadám panice. Jenže jsem tak natěšená. Tenis se nestihnu naučit, že bych si vydělala hraním. Napadá mě varianta jet s cestovkou. Ti jistě nevyhledávají plazy a štíry a vízum zařizují hromadně. Bylo by to bez starostí. Volám do Montány. Volná místa mají. Ještě mě trápí jeden zádrhel: „A není to nějak náročné, abych cestu zvládla?“ Ochotná slečna mi odpoví: „Paní, s námi jezdí i důchodci.“ Dobrá.

Brácha mně vynadá, že chci cpát peníze do chřtánu cestovky. A ještě mě ujistí, že Rákoska slíbila poslat pozvání. Pak by bylo vízum bez problémů. Snad.

Díky šéfe, tak já jedu!

Dny nervů

Jedu, nejedu, jedu, nejedu atd.

Brácha odjíždí. Loučíme se a nevíme, jestli na několik měsíců, nebo na několik let. Je červenec: mám dva měsíce na přípravu. Začnu s fyzičkou. Podnikám dlouhé pěší túry. Ale není to ono. Přidávám zátěž. Do baťůžku navalím pár knížek a jdu pěšky k našim. Naši se diví, co jim to nesu. Vysvětluji můj záměr vylepšení kondice. Taťka se ptá: „A co tam máš?“ „Já ani nevím. Hodila jsem tam náhodně nějaký těžký knížky.“ Pro názornost vytahuju a předčítám: Výroba lihovin - V. Gregr - J.Uher; Lihovarnictví II. díl - V.Grégr - A. Sailer; Výroba nápojů z ovoce - Jiří Uher a kolektiv. Paličskou image zachraňuje jenom Organická chemie - Oto Wichterle. Naši se smějí. Já za to nemůžu, to byla nejtěžší literatura v naší knihovně.

U našich prohlížím Bráchův vyřazený cestovatelský baťoh. Nešťastně nad ním dumám. Už opravdu něco pamatuje a já si zase pamatuji, jak mně při čundru do Štěchovic zkolabovaly všechny jeho zipy a vnitřnosti vyhřezly ven. Na jeho omšelý povrch bych ani nemohla přidělat česku vlajku. Vypadalo by to jako znevážení státního symbolu. Ach jo, čeká mě vydání.

Cestou domů mě stíhá déšť. Mám strach o knížky. To nebylo nejlepší řešení. Doma jim i sobě fénem suším hřbet a uvažuji, kde sehnat cihlu.

Po týdnu marného uhánění kamaráda zedníka Hipíka o jednu pitomou cihlu se vykrádám pod rouškou tmy z domu. První staveniště, konkrétněji zbořeniště, které nacházím, je u bývalé sauny. Hodím do batohu cihlu a za stálého ohlížení mažu domů. Nikdo mě nepřistihl, ale já jsem se docela pronesla. Doma naříkám nad tíhou a Karlovi sděluju, že bych stavět nechtěla. Karel mrkne na můj úlovek: „Nojo, vždyť máš na tý cihle tak tři kila betonu.“ Jenže to já pod rouškou neviděla. Ale už je moje.

Druhý den beru cihlu na procházku. Zatím nikam daleko, jen abych testla, co vydržím. Ovšem po rovině je to houbec trénink, a tak volím taktiku jednou ulicí z kopce dolů, druhou ulicí vylezu do kopce nahoru, třetí ulicí kopcem dolů, čtvrtou ulicí kopcem nahoru a tak dále. Na našem kopci je takto souběžně osm ulic. Když je vystřídám, mám dost. Vracím se a až teď jsem postřehla, že naše pouliční drbny, které jsem zdravila při startu, jsou stále zakořeněné na stejném místě. Všechny tři babizny na mě zírají jak na UFO. Uvědomuji si, že strategicky stojí na nejvyšším bodě našeho kopce. Tím pádem ze své rozhledny musely zaregistrovat, jak jsem vždy z jedné ulice vyšla a hned do druhé zašla. A to prosím s baťohem! Musím se smát při představě, jak tuto záhadu zpracovávají jejich informační technologie nastavené pouze na program Jednapanípovídala.exe. Tím, že okolo nich procházím se smíchem a opět je zdravím, potvrzuji výsledek jejich pozorování - Je to blázen a má to z těch počítačů, kdo dělá dlouho s počítačem, zblázní se, povídala tuhle Nováková.

Snažím se pochodovat každý den. Odvážně si vybírám vzdálenější cíle. Jakmile po příchodu z práce házím na podlahu úřednickou aktovku a na záda baťůžek, Karel zpívá pohádkovou písničku: „Když máš srdce zjihlé, když máš potíže, tak dej cihlu k cihle, těsto do díže ...“ Ale když vyrážíme k Šerifovi na boudu, jsem mu dobrá. Hned hlásí: „Místo cihly mně vezmeš piva.“ Po cestě cinkám jak rolničky.

Další přípravná akce - odnaučit se chodit v noci čůrat. To by s těma místníma jedovatejma potvorama mohla být riskantní záležitost. Daří se mi to tu s větším, tu s menším úspěchem. Ne nebojte, ještě jsem se v noci nepočůrala, ale takový pemprsky by mohly být taky řešení.

Mailuje Stáša z Brisbane. Odhadla jsem ho dobře, je to děsný dobrák a děsný blázen. Hned nás zve, ať se stavíme, posílá rady a snad by ve své dobrotě poslal i pozvání. A to o mně ví leda mailovou adresu. Hned odepisuji.

Ahoj Staso,

desne se do Austrálie tesim, protoze … sou tam endemicky zvirata a rostliny, bude tam celosvetovy trampsky potlach, bude tam mistrovstvi sveta v ryzovani zlata a spousta dalsiho. Cteni Tvych stranek mne pomaha při skladani korunky ke korunce.

Rychlík Stáša odepisuje taky bryskně a už se mezi námi rozjíždí mailová korespondence s dosti vysokou frekvencí.

Hojda Peldo,

hlavne se u me nezapomente stavit. Kdybyste potrebovali sehnat nebo opravit auto na cestu, tak dej klidne vedet.

Cajda Stasa

PS. Co to jsou endemicky zvirata?

Cauky Staso,

zdravim druhou polokouli. O pripadne navsteve bych te predem varovala. Budu totiž vydana na milost svemu Brachovi, který bude sedet za volantem. Mne se povedlo uz jedno auto upgradovat na kabriolet a to jsem ridila vpravo.

Diky za tvoje clanky

Pelda

P.S. Endemicky zvirata a rostliny sou ty, který se vyskytuji jen na jednom miste na Zemi a vubec nikde jinde (zoologicky zahrady nepocitam :-).

Ahojda Marto,

a na jak dlouho to sem jedete? Ja jen jak budete mit naspech. On je teda fofr kdykoliv, kdyz to tu clovek chce pořídit za min jak za rok :-).

Ze znicenyho auta si nic nedelej, já jednou roloval s kabrioletem a zastavil se kolama nahore, rict "na strese" nemuzu, kdyz to zadnou nema. Byla to Tatra K57 jestli to znas.

Dik za vysvetleni, co sou endemicky zvirata. Tak to maji sousedi takovou kocku. Vyskytuje se jenom na jejich zahrade. To jim musim rict, ti se budou divit, ze maji endemickou kocku.

Cau a nak to sem stihnete!

Zdarec Staso,

ja jedu do Australie na pet tydnu :(. Vim, je to kratky, ale zatim se mi nechce rusit zamestnani. Bracha se svagrovou tam budou asi pul roku. Jedu hlavne kvuli celosvetovemu potlachu ceskych trampu, ktery je 25.10. ve Viktorii. Ale jeste jsem nedostala vizum :-(. Delaji desny drahoty.

Tebuchte Marti,

No to teda je na kratko a skoro skoda penez za letenku, clovece!!

Prokrinda pana, a dostali ste uz pozvanky na potlach??? Jak jsem zjistil, NEJNI TO JEN TAK, ze by si na potlach prijel, koho napadne, navstevnici se budou muset prokazat platnou pozvankou, kterou bude potlachova policie prisne vyzadovat. Aspon tak jsem se to dovedel, kdyz jsem zjistoval jak a kde to bude, pro nejake trampy, co taky chteli jen tak prijet. Trampske organizace dnes nejsou zadnej holubnik a dobre si hlidaji, kdoze by je chtel navstivit.

Hojky Staso,

musim si prece neco z Australie nechat na priste ...

Hoj Marto,

na to si na priste nechavas asi 99 %.

A tak to vypadá, že mám o kamaráda víc. Sice je to jen písmený kámoš, ale je fajn.

Jedenáctého září. Útok na newyorská dvojčata. Když nám Taťka telefonoval, že v New Yorku spadly dvě nejvyšší budovy, položila jsem sluchátko a říkám Karlovi: „Je to děsný, ale tomu Taťkovi se to asi už mate.“ Pak pouštíme televizi a zjišťujeme, že se to mate někomu jinému. Když konečně pochopím, že to není film, napadá mě další hrůza: „A mám po cestě.“

Ráno v práci jdu opatrně za šéfem. Kouká stejně nešťastně jako já. V téhle chvíli mně opravdu povolení slíbených pěti týdnů dovolené v jednom zátahu nezaručí. Musíme počkat, co z toho bude. Já z toho nebudu!

Díky šéfe, tak já ... nevím!

Blíží se den mých narozenin. O čísle pomlčím. Karel a naši zjišťují, co bych si tak přála za dary. „Já vám letos ušetřím peníze. Nemusíte mně vůbec kupovat, jak máte ve zvyku, zlato, diamanty, rychlá auta. Letos beru peníze, budou potřeba.“ Naši mi společně dali peníze do obálky nadepsané ‚Na Austrálii‘. Mamka mi tajně podstrčila další obálku, nadepsanou ‚Na Austrálii od mámy‘. V nestřeženém okamžiku mi Taťka strčil do kapsy tisícovku a zašeptal: „Na baťoh.“ Připadám si jako ve filmu a čekám, s čím se vytasí Karel. Karel se vytasil taky s obálkou. Ozdobil ji nápisem ‚Na spacák‘, ale protože je grand, koupil ještě svítící glóbus. Ten jsem si přála už mnoho, mnoho let.

To byly krásné narozeniny. A užitečné. Na stolku svítí glóbus natočený aktuálním kontinentem a já na něj koukám, přepočítávám utržené peníze a sním svůj sen o cestě.

A ještě ke všemu štěstí mi šéf sděluje, že nebezpečí teroristického útoku i třetí světové války je snad už zažehnáno a on se bude snažit, abych mohla jet.

Díky šéfe, tak já jedu!

Volá Brácha, přeje mi k výročí a že ho něco napadlo. Mám prý zjistit, jestli by nestačily cestovní šeky. Volám do Austropy. Nestačily. Nejsou za tři měsíce zpátky.

Pozvání stále nepřichází, čas zaplacení letenek se blíží. Brácha má opět telefonický nápad. Jestli by nemohl napsat pozvání z kapitalistické ciziny on a zaručit se, že mě bude v Austrálii živit a šatit. Volám do Austropy. Nestačilo.

Pro změnu mám nápad já. Oprašuju výpisy ze stavebního spoření. Společně s Karlem zjišťujeme, že mi letos končí. Celý večer slavíme, až je vidět dno u lahve whisky. Druhý den se nám dotazem na příslušnou stavební spořitelnu vyjasňuje. Spoření sice končí, ale peníze si mohu vybrat až příští rok. Rázem vystřízlivíme. Jsme zase švorc, jenom nás bolí hlava. Volám do Austropy, jestli by nevzali na milost výpisy ze stavebka. Nevzali.

Připadám si jako těžký recidivista. Jako kdybych něco provedla, někoho zavraždila, jako něco méněcenného, zkrátka vyvrhel společnosti, kterého nikdo nechce a za kterého se musí zaručit někdo normální. Podle mne je to rasismus. Ne podle barvy pleti nebo podle druhu vyznání, ale podle výše konta. Možná že chudý lidi nejsou menšina, ale diskriminace to je jako vyšitá. A to původně vozili Angličani do Austrálie trestance za trest. A já se tam teď přes ty jejich potomky nedostanu ani za odměnu. Přebírám Karlův slovník a posílám ambasádu někam i s celým kontinentem.

Díky šéfe, tak já nejedu!

Zbývají dva týdny do posledního termínu zaplacení letenek. Rozhoduji se riskovat. Volám do Austropy, že letenky zaplatím a budu na vízum čekat dál. Bohužel. Letenky mi bez víza neprodají. Ale jelikož mi termín zaplacení vychází na neděli, mám prý k dobru ještě celé následující pondělí. To jsem si pomohla.

Ale aby dobrým zprávám nebylo konce, přichází pozvání. Hurá, hurá, hurá! Zlatá stříbrná Rákoska, která se uvolila na sebe vzít břímě mé návštěvy. Napakuju všechny papíry a vyrážím do Austropy osobně. Ať vidí tetu, která je neustále otravuje. Slečně předávám doklady a dokumenty. Kontroluje výpisy, opisy a potvrzení a jen tak mimochodem z ní vypadne: „Vy jste ani pozvání nepotřebovala. Máte peněz dost.“

Držím se stropu a slyším, jak říkám: „To si děláte srandu!!! Někdo tady Bratrovi řekl, že mě tam takhle chudou nepustěj.“

Slečna Austropová zbystří, sčítá konta, násobí kursem a dojde k závěru: „Kolegyně zřejmě nepostřehla, že to jsou výpisy ze dvou účtů, trvalého a běžného.“

Naštěstí je Brácha daleko, aby mohl kolegyni identifikovat. Jela bych určitě místo na druhý konec Zeměkoule jenom druhý konec Prahy. Na Pankrác si posedět za vraždu. Snažím se uklidnit a vysvětlit slečně, že na oplátku toho, že je tam nezmasakruji, zase oni vyřídí vízum v potřebném termínu. Šibeničním. Rozcházíme se v dobrém. A mám si zavolat. Stejně jako sem volám už několik týdnů.

Ještě v Praze pořizuji mapu a průvodce a štěstím bez sebe sedám na vlak domů.

Díky šéfe, tak já jedu!

Doma se poprvé naštvu při čtení průvodce. Historie Austrálie podle autorů začíná v roce 1788, kdy na jejích březích přistála první flotila s nákladem trestanců. Předtím prostě nic neexistovalo. Je to klasická nabubřelost nás bělochů.

Podruhé se naštvu při telefonátu s Bráchou. Snad se to nedá nazvat naštváním, ale směsí lítosti, zoufalství a beznaděje. Brácha s Petrou se dnes účastnili na imigračním úřadě prověrek. Jelikož si Brácha, občan USA, vzal Petru, neobčana USA, musí je několik let takto kádrovat. Nesmí dopustit, aby se náhodou z neobčana stal občan, který by chtěl sociální podporu, podporu v nezaměstnanosti nebo prostě cokoliv po Státech. Nový občan jim má být pouze přínosem, a ne něco vyžadovat. Vím, že se na to Brácha poctivě připravoval a trénoval odpovědi na otázky, které když jsem cvičně položila Karlovi po dvacetiletém manželství, zjistili jsme, že bychom neprošli. Brácha tvrdí, že opravdu nic nespletl, že nezaváhal ani nad tak záludnou otázkou, jako je datum Petřina narození. Jenže narazili na úřednici černošku. Petra je blondýna a zřejmě vypadala jako nekalá konkurence. Takové ve Státech nepotřebují. Vyšťourala na Bráchu to, že byl nyní měsíc v Čechách, kvůli této cestě přerušil zaměstnání a není jistota, že bude pracovat a že neobčana uživí. Petra nedostala trvalé povolení, takže nemůže cestovat. Tím pádem Brácha nedostane od Petry povolení a nemůže taky cestovat. Ptám se na možnosti. Jak tvrdil i Švejk, možnosti jsou dvě. Čekat do příštího pohovoru nebo sehnat sponzora. Jenže funkce sponzora obnáší to, že se téměř až do Petřiny nebo svojí smrti zaručuje, že v případě nutnosti za ni bude hradit lékaře, sociální, bydlení, jídlo, pití, k tomu musí bankovními konty doložit, že na to má. Brácha prohlašuje, že takového sebevraha neseženou. Pozeptají se některých známých, ale je to takový úvazek, že nebude nikomu vyčítat, když odmítne.

Sedím zhrouceně u telefonu. Takže teď, když mám všechno, tak nemám s kým jet. Je to šílený a k zešílení.

Karel mě lituje. Copak on, ten má svoje jistý. Bude se dva týdny koukat pořád na ty stejný obličeje.

Díky šéfe, tak já nejedu!

Následující dny se mnou není řeč. Nakazuji nešťastností i své okolí. Šéf opatrně sděluje, že by potřeboval vědět, jestli si tu dovolenou vyberu nebo ne. Jen po něm štěknu, že to já taky. Doma je napjatá atmosféra. Karel má moře v suchu a já nic. Nevím, jestli se víc bojí, že budu chtít jet s ním, nebo že ho budu přesvědčovat, ať zůstane doma. Do toho nás provokuje telefon. Vždycky jednou zazvoní, my zvedneme sluchátko a na druhé straně se nikdo neozývá. Když se to opakuje asi po desáté, už ani Karel si nemyslí, že je to nějaký můj tajný milenec. Oba víme, že je to debil, který zkouší naší trpělivost. Při dalším zazvonění Karel popadne sluchátko a zařve do něj: „Ještě jednou, tak ti natrhnu prdel, žes to neviděl!“ Praští se sluchátkem do vidlice takovou silou, že tam ještě pět minut osciluje. Takto optimisticky naladěni jdeme spát.

V poledne místo oběda bloumám po městě a dobloumám do prodejny upomínkových předmětů. Nostalgicky očumuju výrobky z různých koutů Země a upoutá mě náramek. Navlečené dřevěné kuličky popsané čínskými znaky a u toho lísteček popsaný českými znaky ‚Budhistický náramek pro štěstí‘. To přesně potřebuju! No nekupte si štěstí za dvacku. Nenechávám si ho zabalit, ale zrovna jej dávám na ruku. Potřebuju okamžité štěstí.

Po příchodu domů startuju počítač a prohlížím poštu. Mail od Bráchy. Ještě při jeho otvírání jsem flegmatická, po přečtení první věty se katapultuju ze židle a řvu radostí.

Segra, setri dovolenou, Honza nam dela sponzora. Jedeme. Vcera jsem ti to chtel zavolat a domluvit podrobnosti. V ocekavani dlouheho hovoru jsem zkousel vselijake sluzby, ktere nabizeji levne telefonaty. Jenze se mi nedarilo pochopit jejich finty. Nakonec jsem to vzdal, volal normalne za draho a dozvedel jsem se jenom, co mne Karel priste natrhne.

Chudák Bratříček. Ten se včera divil, s čím to už dvacet let žiju.

Díky šéfe, tak já jedu!

V televizi sledujeme pořad o plazech Austrálie. Všichni jsou jedovatí. Minimálně smrtelně. V duchu si říkám: „Tam já jedu?!“

Karel spokojeně vzdychne: „To mě může na moři ohrozit jen žralok masorád.“

Při ukázkách pakobry a tajpana si už téměř říkám: „Tam já nejedu!“

Jenže pak jdou na obrazovce titulky podmalovaný západem slunce nad pouští. „Jedu! Jedu!!!“

Je poslední týden. Příští pondělí musím zaplatit letenky a stále nemám vízum. Každý den a to dvakrát, ráno a odpoledne, volám do Austropy. Vízum vyřizuje ambasáda ve Vídni, která má veškeré moje doklady. A zpátky zatím nic neposlala. Ptám se, zda by bylo ku prospěchu a hlavně k urychlení věci, kdybych tam zavolala a celou věc pourgovala. Slečna Austropová mi důvěrně sděluje, že ambasáda už několik dní nebere telefony. Ani od nich, a to mají nějakou horkou linku. Ujišťuju se, že alespoň rezervace letenek platí do pondělí. Platí. Ke všemu neštěstí je v pátek volno - svatého Václava. Jak na sviňu. Austropa nepracuje a mě nechají na pochybách. Přemýšlím, že se sice nepracuje u nás, ale v Rakousku ano. Mohla bych jet do Vídně a to vízum vydupat. Jenže FATAL ERROR. Špatně se jede do Vídně, když můj pas už tam je. Sháním telefon na příbuznou, bydlící v rakouském hlavním městě, a nabírám odvahu k prosbě, aby vlétla na ambasádu a brutálně ji zdemolovala.

Evu jsem nesehnala, propadám apatii. Z prodlouženého víkendu nic nemám. Připadám si jako blbec. Chodím spořádaně do práce, vedu spořádaný život, spořádaně střádám a teď, když chci utratit svoje našetřené peníze, tak oni snad o ty pětikoruny z medvěda ani nestojí. S cihlou na procházku nejdu, všechno vzdávám, jenom náramek pro štěstí si nechávám v rezervě.

V neděli jsem ve Sportce opět vyhrála kulový. Jenže teď by mně už u Australanů nepomohl v hotovosti ani milión. Ale hodil by se.

Je pondělí prvního října. Poslední možnost. Hned v devět nula nula volám do Austropy. „Ano vízum tady máte. Dnes vše přišlo.“ Ve výkřiku sděluji slečně, že okamžitě sedám na vlak a jedu. Letím za šéfem, dám mu pusu, on mně podepíše propustku a už sedím ve vlaku. Tak já fakt pojedu!!!

K Austropě dobíhám ve dvě hodiny odpoledne. Na dveřích mě zarazí cedule ‚Dne 1.10. letenkové oddělení nefunguje.‘ Mně dnes náladu nezkazíte, to teda ne! Jdu ke slečně Austropové - vízové. S úsměvem mi předává vízum a pas. S úsměvem ještě požaduji vrácení výpisů z účtů. S úsměvem se dozvídám, že si je ambasáda ve Vídni nechává jako doklad.

„Jak doklad? To je můj doklad, přesvědčili se, že tam ty peníze mám, tak ať to nakulí zpátky.“

Nenakulí. Nechápu. Kdyby jim stačily kopie, pochopila bych, takhle nechápu. Ale dobře, ať je po jejich, oželím výpisy. Hlavně, že v ruce držím vízum. Děkuji slečně za vyřízení a za trpělivost s mými každodenními telefonáty. Jako zářící sluníčko odcházím ke slečně Austropové - letenkové. Sice dnes nemá fungovat, ale snad se nějak domluvíme. Představuji se a vznáším moji prosbu o zaplacení objednaných letenek.

Slečna na mě chvíli zírá a pak nesměle hlesne: „Ale my jsme rezervaci v poledne zrušili.“

Já taky hlesnu: „Jak zrušili?“

„No, když jste si pro ně nepřišla a bylo po termínu.“

Můj obličej nabírá rudou barvu a hlas nabírá na obrátkách: „Rezervace byla do dneška a je stále ještě dnešek.“

„Ano. Ale já jsem myslela ...“

Už ve vysokých točkách hulákám: „Tak nemyslete a hledejte jiné letenky!!“

Slečna se neodváží odporovat a projíždí počítačový terminál, který dnes neměl fungovat. Po čtvrthodině nachází letenky za šedesát tisíc. Pohledem na mě zjistí, že tak vysoko nepudu. Začínají mně téct slzy a nervy. Po dalších předlouhých deseti minutách mi sděluje, že našla možnost na čekačku a letenky jsou jen o dva tisíce dražší. Vysvětluje: „Na čekačku je zapsání do pořadí a když někdo let odmítne, poletíte.“

Já si v duchu dodávám: „A když nikdo let neodmítne, tak poletíš ty, vráno.“ S tím se rozloučíme. Nemohu říci, že v dobrém.

Díky šéfe, tak já nejedu!

Domů se vracím naprosto apatická. Všechno vzdávám, na všechno kašlu. Já bych brečela, až bych brečela. Otáčím zhasnutý glóbus Austrálií ke zdi a dávám si panáka. Po druhém se rozhoduju mailově omluvit Bráchovi. Bude to hodně lítostivý mail. Třetí štamprdle si beru s sebou k počítači. Než mně pisino nabootuje, prohlížím si vyvěšenou kopii Australské mapy. A najednou z ní do mě prosakuje to prvotní nadšení, radost a těšení, když jsem ji kopírovala z atlasu vojenství. Možná průsak zavinil čtvrtý panák, ale mail vůbec není lítostivej. Jenom konstatuju, jaké všechny překážky mi osud klade do cesty, ale tučným písmem Bráchovi sděluju, že to nevzdávám a budu bojovat o cestu jako lvice o mláďata.

Nemůžu usnout. Přemýšlím. Zpočátku můj výlet do Austrálie vypadal asi stejně pravděpodobně, jako že cestou z práce potkám sněžného muže z Hindukúše a teď už jsem byla tak blízko. Uvažuju, jestli to všechno jsou nástrahy, které musím překonat, abych se dopracovala k pokladu, nebo to jsou varování, že mám sedět doma na prdeli. Zeptám se kouzelných karet! Nelením, vstanu z postele a po delším prohrabání několika zásuvek nacházím Karty uvědomění, na kterých jsou citáty z knihy Hovory s Bohem. Náhodně jednu vytáhnu a na ní je text „Hledáš jiný svět. Přestaň jej hledat a začni jej tvořit.“ To sem si pomohla :-)(.

Den poté. V práci okolo mě všichni chodí po špičkách. Po deváté zazvoní telefon. Jenom uslyším dívčí hlas: „Cestovní kancelář ...“ a už chci položit sluchátko zpět do vidlice, to zase bude nějaký průzkum. Těsně nad vidlicí ze sluchátka zazní: „... Austropa.“ Okamžitě držím sluchátko zpět u ucha. Sama jsem jedno velké ucho.

„Tak nám tu čekačku potvrdili. Máte let přes Londýn do Melbourne.“

Hezký!!! Asi třikrát za sebou děkuji a kašlu na to, že mě cizí omyl přijde na dva tácy. Líbám Jíťu, líbám šéfa.

Díky šéfe, tak já jedu!

V pátek vyrážím opět směr Praha. V Austropě dostávám letenky a podrobné instrukce o letu. Do Austrálie s sebou mohu vzít litr alkoholu (v Bráchově rozkazu je sice litr ferneta, ale taky dva litry slivovice), nesmím vézt žádné jídlo (v Bráchově rozkazu jsou konzervy a pytlíkové polévky). Ale to už je fuk, všechno je fuk, mám doma vízum a v ruce letenky.

A teď do akce! V nejbližší směnárně vyměňuju české koruny za australské dolary. Alespoň pro začátek, abych hned po příletu nemusela shánět bankomat. Po příletu, jak sladce to zní.

Další potřebná investice je baťoh a spacák. Baťoh mi nakázal Brácha. Prý jestli mě na letišti uvidí s kufrem nebo tou mojí aktovkou, tak se ke mně nebude hlásit. A to je, prosím, mladší sourozenec. Drzoun. Vcházím do Bráchou určené prodejny a obšlapuji vystavené spacáky. Kluk-prodavač mě chvíli sleduje, než se zeptá, co si přeju. Sice si myslím, že by mu to mohlo být po čtvrthodině mého motání okolo spacáků jasné, ale slušně odpovídám, že si vybírám spacák. Kluk-prodavač mě sjede pohledem ‚aha, teta z vesnice‘ a povídá: „No vy asi na chatu, tak to bych vám ...“ a já si v duchu dodávám „... mohl políbit.“ Kluk-prodavač mně nabízí asi dvacetikilovou duchnu. V ten okamžik bych mu nejraděj dala spontánní ránu do nosu. Vzbouří se ve mně ješitnost křížená s úspěšností dnešního dne a slyším se, jak tomu parchantovi-prodavačovi říkám: „No to právě ne, letos děláme Austrálii. Začínáme v horách, končíme na poušti, a tak váhám, jak teplej. Ještě mám v živé paměti, jak sem vyklepla kosu v Rocky Mountains...“ a nechávám větu nedokončenou, jako že to taky není všechno. Kluk-prodavač něco blekotá, ale to já již odcházím středem prodejny pryč.

Naštěstí je nedaleko další. A v ní stejně starej, teda mladej, Kluk-prodavač, ale s naprosto rozdílným přístupem. Zamířím k baťohům. Po jeho otázce jestli chci poradit souhlasně kývnu a Kluk-prodavač spustí. Velikosti, materiály, typy konstrukcí, možnosti dokoupení dalších dílů, ceny, váhy... zkrátka profík. Ochotně batohy sundává, předvádí na svých i na mých zádech. Sice jsem původně chtěla obsah 60 litrů, ale po předvedení vybírám litrů 80. Ještě spacák. Prodavač opět předvádí svoje profesionální vystoupení, tentokrát v oddělení spacáků. Vybírám jeden, s názvem Zimní Bambusa. Je pro třísezónní použití s velkou teplotní rezervou, zaručuje pohodlí do mínus 10 stupňů Celsia. Abych opravdu nezmrzla, ještě mě napadá nafukovací karimatka. Kluk přechází ke karimatkám a vysvětluje. Závěr je ten, že pokud už mám normální, tak určitě neumrznu. Takže to opravdu nedělá jen kvůli kšeftu. Karimatku tedy ruším, ale napadá mě něco, co mě trápilo a nevěděla jsem jak z toho.

„Když už jste takovej ochotnej, můžu se na něco zeptat a nebudete se mi smát?“

Profesionálně mě ujistí, že se můžu ptát na cokoliv a smát se bude až odejdu. „Nevíte, kde bych sehnala moskytiéru? Takovou jenom na obličej.“ Kluk mě odvádí někam dozadu a já mám obavy, zda tam není oddělení svěracích kazajek. Není. Figurína oblečená v outdooru má na hlavě něco jako včelaři, jenomže to je zelené a lehké. „Nononono, přesně to potřebuju!“ Jásám, i když mám obavy, že až ji uvidí Brácha, tak jsem jedináček, protože se uchechtá. Princezna pod závojem. Platím, odcházím. Spokojenost na obou stranách.

Jedu vlakem domů. Úroveň cestování připomíná Indii nebo jiné přelidněné země. Na chodbičce se stojí na jedné noze. Někdo ani ne na svojí. Se svým mnohalitrovým batohem se nacpu do umývárky a usadím se na podlaze. Doufám, že cestující nechodí močit do umyvadla, ale možná by mě nerozházelo ani to. Ve svém soukromí si prohlížím letenky, dolary, návod na používání batohu. Mám všechno!!! Lépe řečeno všechno základní, sepisuju drobnosti, které ještě budu muset dokoupit. Teď už fakt jedu. Jediné, co šlo hladce a napoprvé, byla výměna dolarů. Snad nejsou falešný. Musím uznat, že kdyby to takhle lehce šlo všechno od začátku, tak nemám o čem psát.

Přijedu domů, Karel se na mě tázavě dívá a bojí se zeptat. Zařvu na celý panelák: „Rozsviť Zeměkouli a rozdělej láhev. Mám všechno...,“ a potichu dodám: „...jen nemám peníze.“

Karel poslušně plní rozkazy. Rozsvítí glóbus a hledá vývrtku. Před časem zakoupil od jakéhosi dealera dvě lahve dobrého (= drahého), francouzského (= drahého) vína. Jednu že si vypijeme na rozloučenou, druhou na přivítanou. Vypijeme tu na rozloučenou a mně je trochu úzko, aby tu druhou Karel nemusel pít sám. „Jestli v tý Austrálii umřu, tak ji vypij na moje zdraví.“

Druhý den vstávám s bolením v krku. Mám všechno a navíc ještě angínu.

Dny nákupů a příprav

Jedu!!

Jedu! To už sem vlastně psala. Mám čtrnáct dní na přípravu. Každý den něco musím - zařídit, nakoupit, připravit. Karel má už jen deset dní, odjíždí dřív než já. Když tak sleduje moje horečné přípravy, horečka přechází i na něho a vypadá to, že tentokrát nebude balit dvě hodiny před odjezdem. Každý den hlásím, co jsem si koupila a většinou Karel dojde k závěru, že to potřebuje taky. Potom vyráží do města jako druhá frontová linie. V bytě se odehrávají asi takovéto dialogy:

Přijdu domů: „Koupila jsem si baterky do foťáku.“ Karel: „Nojo, ty já potřebuju taky.“

Další den. „Koupila jsem si Endiaron, proti průjmu.“ Karel: „Nojo, ten já potřebuju taky.“

Další den. „Koupila jsem si lambádu.“

Karel chvíli nic a pak: „Nevíš, jestli ji potřebuju taky?“

Odpovídám: „Já fakt nevím, to je taková bavlněná podprsenka.“

Karel si oddychne: „Tak tu nepotřebuju.“

Horečkou cestovkou jsem nakazila i kolegy v práci. Mají o mě strach. Ve vojenském atlasu zjišťujeme, jestli poletím přes Afghánistán. Jenže na placaté mapě to nikdo z nás není schopen pochopit. Šéf popadne svoje svačinové jablko, zapíchne do něj propisku: „To je bod A.“ Obyč tužka poslouží jako bod C a fixem šéf vyznačuje trasu na jablkové Zeměkouli. Sakra, trasa vede přesně přes území, kde vojska USA provádí bombardování. No moc ste mě nepotěšili.

Ptám se doma Karla, kudy vlastně poletím. Jenže Karel pojal vysvětlování vědecky a používá při tom sprostě znějící slova jako ortodróma, loxodróma. To jsou snad nějaký nemoce? Vzdávám to. Karel je prý rád, že on pojede jenom autem do Chorvatska. Tak to mě konečně uklidnilo! Než do Chorvatska s Karlem za volantem, to raděj poletím i nad tím Afghánistánem. Je mnohonásobně větší pravděpodobnost, že by mě z Karla v autě mrsklo, než to, že mě sestřelej. Pouštím problém z hlavy.

Můj milovaný šéf nachází na internetu stránku www.hradubicko.cz, kde lze zvolit kterékoliv místo na Zemi a na obrazovce se objeví aktuální snímek z družice. Nadšeně na nás volá svůj objev, že je v Japonsku ještě tma a je tam vidět pouze rozsvícené Tokio. Zkoušíme Austrálii. Taky tma. Jen světla velkých měst. Někoho napadá, že bychom si mohli dohodnout určitou hodinu a já bych v Austrálii baterkou vysílala morseovku a oni by se tady dívali. Krávové.

Po cestě z oběda se stavuji v second handu, třeba budou mít něco inspirativního. A taky jo. Bílou, plátěnou čepici s kšiltem, ale hlavně s takovou tou zástěrkou vzadu přes krk a přes uši proti spálení od slunce. Za celých 15 korun českých. Nekup to?! Vracím se z oběda a už od dveří volám, že jsem učinila sekáčový nákup. Jíťa vychází z kanceláře v očekávání nějakého nového modelu. Když mě spatří v pouštní čepici, směje se až do konce pracovní doby. Krávové II.

Dělám další ústupek Bráchovu vkusu. S těžkým srdcem kupuji nový příruční baťůžek. Ten starý se mi stále líbí, ale co naplat, když to je pro Bráchu nepřekonatelná aktovka. Paní prodavačka u kupovaného baťůžku hlavně vychvaluje protiskluzovou úpravu popruhů. S baťůžkem na zádech kráčím domů a musím uznat, že měla pravdu. Fakt vůbec nekloužou, než si posunu baťůžek na zádech, tak mě svlíkne z trika.

Angína naštěstí zmutovala jenom v pořádnou rýmu. Dopuju se acylpyrínem. S Karlem se spravedlivě dělíme o obsah domácí lékárničky. Co si mám vzít s sebou za prášky? Co se mi tam tak může stát? Všechno! Nachystám si tolik prášků, že si budou celníci určitě myslet, že si tam budu přivydělávat vařením perníku. V lékárničce zůstává jen něco na dně.

Ptám se Karla: „Chceš Mydocalm?“

Karel odpovídá: „Ne. Beru slivovici.“

„Chceš Diazepam?“

„Ne. Beru slivovici.“

Tak přibalím i Diazepam, aby mu tady nebylo smutno. Taky je na nervy a s Bráchou jde někdy o nervy. I o život.

Začínám oprašovat angličtinu. Když telefonuje Brácha, chlubím se mu a on zděšeně vyhrkne: „Jéžiši, zase Prokop Family!“ Má pravdu, Prokop Family jsem začínala asi desetkrát a vždy jsem došla pouze k tomu, že mají hezkou dceru a chytrého syna. Už mě to nebaví, proč by někdy nemohla být chytrá dcera a hezký syn?!

Hlavně se musím naučit potřebné fráze. Například kolik je mi roků, abych si zase neuřízla kšandu jako na hodině angličtiny, kde jsem řekla 55 místo 44. No čistě pro zjednodušení se naučím jen 40. Nebo by se líp pamatovalo 30? Twenty by mi asi nesežrali, co? Taky se musím naučit anglicky, co dělám v práci. Co tam vlastně dělám? Dyť to neumím popsat ani česky.

Pelda, vzpamatuj se! Už máš popsaných šestnáct stránek a ještě si neodletěla!!!

Sháním taštičku na krk. Do ní bych si mohla dávat doklady, aby mi je nikdo nečórnul. Jenže všude mají jen dětské. Ta velikostně nejvhodnější má na sobě obrázek Pokemóna. Dovedu si představit, co by to udělalo s Bráchou, kdyby uviděl na mém krku Pikaču. A následně co by udělal Brácha se mnou. Až v jednom sportu chápou, co vlastně chci a vytahují zpod pultu taštičku, sice větší než jsem myslela, ale zelenou a bez obrázků.

Večer děláme s Karlem opět revizi příprav. Směju se, že bereme kontinenty podle abecedy - spolu jsme byli v Americe, já teď jedu do Austrálie, Karel do Afriky, na příště nám zbývá Asie. Karel rezolutně rozhoduje: „Na příště přeskakujeme všechny písmena a jedeme do Kanady. To je jediná země, kam mě ještě dostaneš.“

Volá Vašek. Měl by jet s Karlem na loď, ale neví. Má nějaké problémy v práci a taky (hlavně) doma. Volá z práce a po chvíli diskuse vyzvídá: „A Martě nevadí, že odjedeš?“

Karel: „Marta? Ta je šťastná, že jedu!“

Vašek: „Kecáš! Mě chceš naštvat!“

Karel: „Nekecám. Ona aspoň může klidně odjet do Austrálie.“

Vašek: „Jéžiši, proč Eva taky nechce do Austrálie?!“

Teď ještě trampská výbava. Zvadlo na potlach mám já i Brácha, tak nás tam snad pustí. Vlajku naší osady mi slíbil Šerif. Naše osada se jmenuje Nezávislý Westmen, ale mlaďoši nám říkají Závisláci. Snad proto, že je pro nás tramping droga. To ti sopláci nemohou pochopit.

Z chaty přivážím maskáč, na kterém mám našitou domovenku a kterému Karel říká Angola nebo Kongo nebo tak nějak. Váží skoro dvě kila. Tak to ne! Přešívám domovenku na lehký mlaskáč a vzpomínám na to, jak mi ho na jaře Brácha přivezl. A já jsem si ho zkoušela jen proto, abych Bráchovi udělala radost. V duchu jsem si říkala: „Bóže, kam já ho asi tak budu nosit.“ A už je to tady, odříkaného chleba největší pecen.

K domácím pracem si tématicky pouštím cédéčko Greenhornů Oheň z dříví eukalyptu. Chtěla bych se taky naučit australskou neoficiální hymnu Waltzing Matilda. Je to sice lidová píseň, ale renomé má stejné jako hymna. Především proto, že oficiální hymna Advance Australia Fair se neujala a další zase nabádá Boha, aby ochraňoval královnu. Ještě k tomu britskou.

Po celém městě sháním české pozornosti, nějaké drobnosti na rozdávání. Obchody jsou plné amerických hovadin vietnamské výroby. Snad úplně vymizelo český zboží. Prodavačky mi neustále vnucují - Mickey Mouse, Supermany, Želvy Ninža atd.

Vyřizuji pojištění. Uzavírám tu nejjistější pojistku. Karla uklidňuji, že mám pojištění rakve, včetně převozu nebožtíka, ale pojišťovna už nehradí náklady spojené se smutečním obřadem a pohřbem. Karel na oplátku uklidňuje mě, že to už teda on zaplatí. A skoro vypadá, že rád. Jak povzbudivé :-(.

Karel mi přivezl ze zahrady náš letitý ešus. Teď, v dobách našeho usedlého života, jej používáme na trhání rybízu, praní mrkve, zabíjení vos. Drhnu ho drátěnkou, ale ne moc, aby nezmizela patina minulých vandrů. Holt se chystám jak chudej král do boje. Změna, jak chudej tramp do světa.

Telefonuje Brácha. S Petrou zítra odlétají a chce se ujistit, že vše klapne.

„Tak sraz v Melbourne pod parníma hodinama.“

Odpovídám: „No to byste mě možná našli pod párou, to jo.“

„Neboj, my tě nenecháme napospas Aboridžincům.“ Sice přilétám do Melbourne ve čtyři hodiny ráno, ale Brácha slibuje, že pro mne na letiště určitě včas přijede. Ve čtyři ráno?!

Rozháním rýmu soluxem. Krásně hřeje. Proč já před každou dovolenou musím mít rýmu? Snad si tak tělo na cestu vytváří protilátky.

Oznamuji Karlovi, že zítra přijdu domů později. Z práce půjdu přímo ke kadeřnici, musím se nechat ostříhat. Karel se zhrozí: „Co chceš na tomhle mechu stříhat?“

Odpovídám: „No aby mi to za ten měsíc nezarostlo.“

Karel oponuje: „No právě, když bys to teď nestříhala, tak bys za měsíc vypadala konečně jako ženská.“

Nedbám jeho impertinencí a z práce mířím ke kadeřnici. Po návratu domů se ptám: „Dobrý, ne?“ Karel přejede můj skinhedovský zástřih: „Jako kdybych tě vzal křovinořezem.“ Tomu nerozumí.

Je večer před Karlovým odjezdem. Máme sraz s našima v Esperantu. Dáváme si panáka na rozloučenou a panáka na šťastný návrat. Naši nám přinesli upečené buchty, svázané v ranečku. Jedeme přece do světa. A taky přinesli spoustu rad. Taťka mě nabádá, ať si nechám na letišti kožich, jinak po příletu zmrznu. Mamka mi nabízí svoji průkazku pro tělesně postižené. Jí se osvědčila při cestě do USA. Všichni jsme se nervovali, jak zvládne přestup na letišti v Paříži. A díky průkazce pro ni k letadlu přijel černoch s vozíkem a s úsměvem. Dovezl ji k druhému letadlu a tam ji předal letušce. Ne že bych takovou péči taky neuvítala. Obzvláště s mojí hluchoněmostí na cizí jazyky. Ještě o tom pouvažuji. Mamka mi neustále nakazuje, abych se nezapomněla v letadle procházet. Prý tuhle ukazovali ve zprávách, že jsou z dlouhého sezení trombózy v nohách a může se na ně umřít. Moje pojistka na převoz nebožtíka Mamku neuklidňuje.

Vracím se domů s Karlem a s buchtama. Oba máme trochu teskno v duši. Bereme glóbus a ukazujeme si, kudy se poplaví Karel, kudy poletím a kudy budu jezdit já. Posilněna alkoholem, se Karlovi svěřuji, že stejně pořád nechápu, proč mají v Austrálii jaro zrovna v době, kdy my máme podzim. Karel okamžitě rozhoduje provést názornou ukázku. Zhasínáme lustr. Karel bere do ruky rozsvícenou lampičku a postaví se s ní doprostřed pokoje. Já dostávám do rukou glóbus a musím obíhat okolo Karla - mého Slunce. Po první oběžné dráze na mě Karel řve: „Ta zemská osa musí bejt furt stejným směrem. Nekruť s tou Zeměkoulí, severní pól drž stále k oknu!“ Po uběhnutí-oběhnutí asi jednoho kilometru jsem pochopila, proč máme den a noc, ale čtyři roční období se stále vymykají mému chápání. Když jsem naobíhala asi pět kilometrů, formálně jsem zajásala a řekla, že už je mi to jasný, že už všechno chápu a že se divím, proč jsem to nepochopila dřív. Chápala jsem pořád stejný prd, ale bolely mě nohy. Taky jsem si všimla, že nemáme zatažený závěsy. Jestli někdo pozoroval naši světelnou šou, možná už volá záchytku.

Nemám odvahu zeptat se Karla, jak dlouho vlastně budu v letadle. Vím sice čas odletu našeho času a čas příletu australského času, ale vzhledem k časovému posunu nejsem schopná spočítat, kolik hodin budu fakticky sedět na zadku v éroplánu. Ale neptám se, mám strach, že bych musela dělat letadlo. Karel by pro sebe určitě vymyslel nějakou statickou roli, třeba by byl Greenwich, a já bych kolem něho kmitala. To se raděj nechám překvapit.

Konečně sama. Na těch pár dní už mám útěchu jen u kolegů v práci. Chlubím se, jak jsem mazaná a vytiskla jsem si z internetu mapy letišť v Londýně a v Singapuru, abych při přestupu věděla kudy kam. Zatímco Jíťa obdivuje moji inteligenci, šéf rozšafně říká: „Já nevím, jestli je to rozumné. V době, kdy na letištích v každém vidí teroristu. Až je u tebe najdou ...“ Fakt útěcha.

Mstím se jim tím, že je zaměstnám. Vymyslela jsem totiž, že dám slivovici do lahve od Sprajtu a ferneta do lahve od Coca-Coly. A teď má každý za úkol rozdělat láhev bez porušení uzávěru. Nejde nám to. V kantýně už jsem byla čtyřikrát, rozdělaných lahví máme na celý rok, ale na všech je to rozdělání vidět. Přitom vím, že to jde. Znáte to, když se vám podaří strhnout závit a odšroubujete uzávěr i s tím krejzlíkem okolo. Jenže to se podaří, když to nepotřebujete a když se potom vztekáte, že to nejde zašroubovat. Teď nic. Děkuji za snahu a přehlédnu baterii načnutých lahví: „Doufám, že mně něco necháte, než přijedu.“

Konzultuju tento problém s klukama na obědě. Letto na mě nevěřícně kouká a říká: „Víš, že do Austrálie nesmíš vozit jídlo, ani potraviny?“

Jsem v klidu: „Vím.“

Další Lettův pokus: „Víš, že jsou kvůli antraxu zpřísněný kontroly na chemický látky?“

Stále jsem v klidu: „Vím.“

Lettův pokus do třetice: „Nedávno posílal známej do USA poštou balík, který obsahoval mimo jiné i slivovici v lahvi od Becherovky. Za týden mu přišla pozvánka na poštu. Balík se totiž vrátil na dodávací poštu s tím, že při přebírce zásilky do letadla v ní detektor indikoval hořlavinu.“

Nejsem v klidu: „Nekecej! A kolik měla?“

„Nějak okolo padesáti procent.“

Po návratu z oběda okamžitě volám Taťkovi, kolik má ten jeho ekrazit. Taťka mě ujišťuje, že šedesát nemá. Tak to teda pěkně děkuju. Napadá mě naředění, ale přece se nebudu tahat přes půl Zeměkoule s vodou. Risknu to. Nechám slivovici čistou. Pravou moravskou. Pálenou v Moravský ulici.

Poslední víkend doma. Vychutnávám si pakování. Na Karlově gauči stavím úhledné komínky. Ze všeho musím nechat vyčuchnout novotu a odlepit cenovky, aby Bráchu nešlehlo.

Z rádia zní nedělní pohádka a já cvičně stavím v chodbě stan na čas. Z rádia se ozývá ‚Zaříkám tě nebe‘ a já mám postaven základ, při ‚Zaříkám tě skálo‘ mám i vrchní přehoz. Když zaříkávají vítr, mám napnuté šňůry. Jen kolíky nezatloukám. Dovnitř vsunuju spacák Bambusku a do Bambusky se vsunuju já. Hlavou mi proletí, že to bude nádhera, a v tu ránu usnu. Budím se, až když v pohádce všechno šťastně skončilo. Pokud je svatba šťastný konec.

Celou sobotu a neděli se cpu chlebem. Jestli budou mít v Austrálii stejně hnusnej jak ve Státech, tak si ho musím ještě užít.

Poslední dva dny v práci. Ptám se známých i neznámých, jestli nepojedou ve středu do Prahy. Sháním odvoz. Kdybych jela v pondělí, v úterý, ve čtvrtek nebo v pátek, můžu si vybírat, ale ve středu naschvál nikdo nepojede. Ze zoufalství se na odvodech ptám i chlapů z ÚVS (to není ústřední výbor strany, ale územní vojenská správa). Chlapi ochotně odpovídají, že jedou. Zajásám a oni se s potutelným úsměvem ptají, jestli mi nebude vadit jízda obrněným transportérem. Jedou chránit Svobodnou Evropu, gumy zelený! Zabírá až jeden z posledních dotazů, tatínek kamarádky pojede na ministerstvo. Nevím jaké a je mi to jedno. Hlavně že jede.

S klukama jsme naposledy na naší polední základně v restauraci Avion. Číšník se ptá: „Polévku?“ Já odpovídám: „Ne, tři fernety.“

Číšník udiveně: „Jůůůva.“

Kluci udiveně: „Se s námi loučíš napořád nebo co?“

Já: „Ne. Se pak zase budeme vítat.“ Kluci se nenechají zahanbit a po mém vzoru opakují bezdrátové připojení na Fer-Net. Vypadá to, že od nich sice nedostanu poslední pomazání, ale poslední namazání určitě. Letto nás uklidňuje závěry posledních výzkumů: „Alkohol prý paměťový buňky nezabíjí, jenom paralyzuje.“ Odcházím z oběda a připadá mi, že mám paralyzovaný nejen paměťový buňky, ale především nohy.

Odpoledne se zastavuju u našich na poslední rozloučení. Po příchodu domů mě vzápětí za sebou vítají dva telefonáty. První je Karel. Volá ještě od chorvatských břehů. Všechno je nádhera, včera měli třímetrové vlny. Opravdu nádhera, ovšem jak pro koho. Přeje mi šťastný let a ještě šťastnější návrat. Druhý hovor není už tak veselý. Kamarádčin tatínek odvolává cestu do Prahy. Omlouvá se, celé odpoledne mě sháněl. Teď večer už přichází v úvahu jediná varianta - vlak. Spojení do Prahy je v pohodě, na nádraží mě slibuje odvézt soused a nejlepší kamarád. To je jedna osoba a to taková, která vždycky nastupuje, když jsme v průseru a bez ptaní a vytáček pomáhá. Náš zlatej Hipík.

Nastává pakování. Vždycky si s Karlem před cestou opakujeme základní pravidlo, co vzít s sebou „PPP - pas, pojištění, peníze.“ Jenže teď mám od Bráchy nakázáno „SSS - stan, spacák, slivovici.“

Takže nejdůležitější akce - přemístit komínky do batohu. Během přemisťování kontroluji oblečení – jedny kalhotky na jeden den, jeden kapesník na dva dny. Batoh je plný a na gauči zůstala polovina komínků. Provádím redukci. Jedny kalhotky na dva dny, jeden kapesník na čtyři dny. Vešlo se všechno, jenže zase přesahuji váhový limit. Tož ještě jednou. Jedny kalhotky na tři dny, jeden kapesník na týden, pyžamo je přepych - pryč s ním, jeden svetr na celý pobyt musí stačit, kolíčky na prádlo - nepotřebné, pastu na zuby si koupím až tam, cestovat musím v pohorkách, ferneta vezmu do příručního baťůžku, stan musím v batohu nechat. Konec akce. Batoh má přesně určených 21 kilo, které do letadla vzít můžu, jen nevím, jestli je zmůžu. Hlavně moje záda.

Malý baťůžek má šest kilo. Především díky litru Coca-Coly a litru ferneta přestrojeného za Coca-Colu. Jsou od sebe k nerozeznání. Do letadla se může vzít pět kilo. Pokud budou mít výhrady, tak holt něco upiju. Co nahmátnu, to vyžahnu.

Na závěr převažuju sebe. Výchozí stav 61 kg.

Smolím posledního maila Stášovi.

Hojda Staso,

Kominky mam nahazene do batohu a zitra razim. Diky za popsani cesty. Pokud zvitezi varianta okolo pobrezi, rada bych se za tebou zastavila na kus reci.

Trochu mam bobky, protoze poletim sama a Bracha me bude cekat az v Melbourne (doufam :-).

Desne se na vsechno tesim a doufam, ze se uvidime.

Zatim se opatruj Marta

Postup cesty upřesníme s Bráchou až podle situace. Z Melbourne do Darwinu se můžeme dostat podle pobřeží (což bych ráda) nebo středem Austrálie (což bych taky ráda). Na projetí obou variant není čas. Holt uvidíme, jestli se se Stášou uvidíme.

Nad počítač věším tahák pro Karla, na kterou mailovou adresu mi má psát, až se vrátí. Začíná mi být bez něho smutno. A to jsem ještě doma. Raděj jdu spát.

Letecké dny

Lépe řečeno letecká už byla noc. Cestovní srajda mě vynesla z postele asi pětkrát, vynervovaný močový měchýř asi osmkrát.

Ještě kytky do koupelny, stáhnout topení a přesně v určenou hodinu přichází Hipík. Směje se mé zelené barvě, bere batoh a odchází do auta. Já naposledy obkroužím všechny pokoje, sjedu je smutným pohledem, nasadím příruční baťůžek a odcházím. Na chodbě při zamykání potkávám souseda.

Ptá se: „Kam razíš?“

Odpovídám po pravdě: „Do Austrálie.“ On ustane ve všech pohybech a je na něm vidět, jak zuřivě přemýšlí. Vidí mě s baťůžkem tak na svačinu a určitě uvažuje, kde v okolí Třebové je Austrálie. Máme tady přece Benátky, Saharu, Habeš, Ameriku, tak proč ne Austrálii. Ponechávám souseda úvahám a po schodech svištím za Hipíkem.

Hipík dotáhne baťoh na nástupiště, poplive mě pro štěstí, já jeho olíbu a to je poslední kontakt s domovem. V kupé se usadím s batohem mezi nohama. Že bych ho dokázala vyhodit nahoru do zavazadlového prostoru to nehrozí.

Sedím a analyzuju svoje vnitřní pocity. Těším se, bojím se, teskno mi je, veselo mi je. Napadá mě, jak muselo být emigrantům, když takto odjížděli, ale bez naděje návratu, bez naděje opětného shledání se vším, co opouštěli. Nedivím se, že měli plné hrsti prsti z Růžového paloučku.

Jediné, co mě jako správnou ženskou může zabavit je žvanění. Zapřádám hovor se slečnou sedící naproti a opravdu celou cestu do Prahy prokecáme. Podařilo se jí zbavit mě veškerých strachů a pochybností. Možná je to tím, že pracuje v Anenské Studánce v ústavu pro mentálně postižené.

V Praze mi ještě pomáhá s baťohem na stanoviště taxíků. Myslela jsem, že na pomoc klofnu fešného mužského a zatím se mi podařilo ulovit jen ženskou. Ale fešnou. Metro zavrhuji. Možná po cestě zpět už risknu vyskočenou plotýnku, ale teď ne. Domlouvám to se starším taxikářem na letiště za 800. No čekala jsem i víc. Jenže než se k němu nacpu do auta, zasahuje mladý taxikář, že je na řadě on. Ptám se na cenu.

„Tisíc.“

Vracím se ke staršímu. Starší omluvně krčí rameny: „Má pravdu. Nemůžu předbíhat. Ale s ním budete zase na letišti dřív, má v autě turbo.“

Pražští taxikáři versus my vesničani. Bez komentáře.

Vyjíždíme nad Prahu a dostáváme se do mlhy. Taxikář pronáší: „Jen aby to lítalo, paní.“ Teda za tisícovku bys mohl být optimističtější, mizero. Pomůže mi hodit batoh na vozík a řekne si 1 048 korun českých. Holt turbo je turbo :-)). Jsem tak zblblá, že mu dám 1 050, rozloučíme se a už se doufám nikdy neuvidíme.

Na letišti zjišťuju, že letadlo letí, moje letenka platí a ještě mám čas dvě hodiny do odbavení. Samé dobré zprávy. Rozhoduju se, že takhle bude probíhat celá cesta. Hahaha.

To se ukáže hned vzápětí. Čeká mě poslední nepříjemnost - angličtí imigrantští opruzové. Je to pech, jsou tady tento týden pouze v úterý, ve středu a ve čtvrtek. A já se zrovna trefila :-(. I když v Londýně pouze přestupuju z letadla do jiného letadla a na jejich pitomou Anglii kašlu, musím s nimi jednat a je na jejich libovůli, jestli mě pustí. Vyplňuju připitomělou kartičku a velkým písmem do ní zapisuji TRANSFER. Paní imigrantsko-opruzová se pro jistotu ptá, jestli chci v Londýně zůstat, setrvat, pobýt nebo co tím stay myslela. Říkám No, ale jenom proto, že nevím, jak se anglicky řekne ani za nic. Dostanu razítko a milost.

Projíždím se po letištní hale a míjím dvojici. Paní zřejmě dělá jakýsi průzkum a klade pánovi vtipné dotazy typu kam letí, jak často lítá, kam jezdívá na dovolenou. Zarazím se při otázce: „Kdybyste si mohl vybrat cestu svých snů, kam byste chtěl cestovat?“

Pán zasněně odpoví: „Do Austrálie.“

Pokračuju ve své objížďce a v duchu si říkám: „A tam já letím!“

Odjíždím s batohem ke službě, která ho za padesát korun celý jemně uloží do igelitové fólie. Přece nenechám svůj nový batoh omlátit letištním personálem. Pán je ochotný a batoh předává mladému hochovi. Zaučuje se. Hoch s batohem zachází jako s miminkem a celý ho ovinuje. Soustředí se tak, že zapomene hlídat svoji kravatu, která se mu dostala mezi fólii a batoh. Se starším fóliovačem se smějeme, jak se hoch začne škrtit a odmotává fólii zpátky, aby se zachránil. Zaplatím pajcku a odvážím si mumii. Pod tou průsvitnou folií vypadá moje Gema jako batoh s ochranou proti AIDS.

Na lavičce mě odchytí paní průzkumnice. Souhlasím s pokládáním otázek, čas mám. Paní si zapisuje odpovědi a údaje o mé osobě. Jen tak pro sebe si říká: „Věk, to bude do třiceti.“ Je mi líto, že ji musím opravit a posunout zaškrtnutí o dvě políčka dál. Už ani do čtyřiceti. Ale potěší to. Na otázku ohledně cesty mých snů odpovídám: „Právě na ni nastupuji.“ Jsem šťastlivec, i když přes čtyřicet.

U odbavení jsem první. Mohu si vybrat sedadlo u okýnka - dobrá zpráva. V Londýně musím měnit terminál - špatná zpráva. Autobusem - nejhorší zpráva. Slečna mě ujišťuje, že to zvládnu. Já o tom nejsem tak přesvědčena. Mumii mi převážili, označili a poslali kamsi do břicha letiště. Kdybych se nestyděla, i bych jí zamávala. Hlavně bacha, jsou tam dva litry tekuté bojové látky.

Letenky vkládám do prsní tašky. Jenže jsou dlouhé a tvarují můj ladný profil do hranata. Přesněji - moje kozy vypadají, že mají rohy. Na terminálu obhlížím lidi. Snažím se objevit Čechy letící do Melbourne. Poprosila bych je, aby na mne dohlédli. Jako my jsme při cestě do Států dostali na starosti devadesátiletou babičku. Naší péčí málem docestovala už v Curychu.

Je to zvláštní, ale jediná podezřelá je tady slečna, která si čte české noviny. Jinak všechno cizinci. Už to začíná. Maminkó, Tatinkůů, Karlíkůůůůůů!!! Přichází kapitáni letadla. Připadají mně hrozní mlaďoši, tajně doufám, že už někdy letěli. Do letadla se dostávám bez problémů a usazuji se u svého vyškemraného okýnka.

Jelikož náš Boing 757 poletí nad mořem, letušky předvádí, co máme udělat v případě nouzové situace. Kde je záchranná vesta, jak se nafoukne, kde je píšťalka na vypískání pomoci. Naštěstí to předvádí pantomimicky, takže se budu schopna zachránit i já.

Užívám si letu a vzpomínám na kamaráda Pepu. Byl v Austrálii před rokem. Odjížděl poté, co jsem mu já (opakuji: já) překládala žádost o vízum. To dostatečně vypovídá o jeho neznalostech angličtiny. A jak se mu tam dařilo! Je to taková slunečná a bezkonfliktní povaha. Na všechno se těší, ze všeho se raduje. Je zkrátka takový, jaký jsme byli všichni, než z nás výchova a konvence vymlátily projevy citů. Jen člověk natáhl moldánky - neřvi, začal se nahlas smát - neřvi, radostí poskakovat zakázáno - chováš se jak pako. Takže povoleny decentní úsměvy a na ty já právě kašlu. Barometr vnitřní pohody ladím na slunečno. A bude to konstantní hodnota.

Jak říkávala Karlova moravská babička: „S klobókem v roce a s ósměvem na papule pródeš celé svět.“ Jenže ona myslela jít tak nejdál do Vídně, to už byl pro ni konec světa. Kdepak by ji napadlo, že já s tím poletím až do Austrálie. Jistě by na mě použila svoje druhé pořekadlo: „Nevé co rópama. Deby rači šla kopať zemské.“ Zemské = zemská jablka = brambory, poznámka překladatele.

Podle displeje průběhu cesty jsme nad Frankfurtem a nad Mohanem. Roznáší se jídlo. Letuška mi vyjmenovává celé menu, jenže vyjmenovává anglicky a já pochopím jenom chicken. Mám kuře se zeleninou. Sotva dojíme a je sklizeno nádobí, dostává se letadlo do turbulence nebo bouřky nebo co to kýho čerta je. Začne svítit světýlko nabádající k připoutání a světýlko nabádající k típnutí cigarety. Letadlem to hází a světla blikají. Do mikrofonu začne mluvit letuška. Tragickým hlasem vede monolog, z kterého rozumím pouze cosi o změně situace, těžké životní situaci, krizové situaci a další podobně povzbudivá slovíčka. Souvislost mi naprosto uniká, ale první mě napadne, že kvůli počasí musíme měnit letiště. Pot mi teče po páteři až do žlábku. No to nestihnu přestup, pak nestihnu moje letadlo, v Singapuru nestihnu už vůbec nic a jestli někdy náhodou ještě doletím do Melbourne, Brácha už tam čekat určitě nebude a já se stihnu leda tak oběsit. Slunečno je v... kdesi.

Pot hrůzy teče dál. Klepu na rameno přede mnou sedící slečně, která si četla na letišti české noviny. Mám naději, že jí budu rozumět víc než letušce.

Ptám se: „Prosím vás, nevíte, co to říkala?“

Slečna s úsměvem odpovídá: „Říkala, že před sebou v sedačce máme obálku a pokud chceme změnit těžkou životní situaci afrických dětí, máme do ní vložit peníze.“ Je vám asi jasné, co mi v této chvíli africké děti můžou. Já se snad tu angličtinu budu muset naučit!!!

V Londýně pomocí vytištěné mapy prudce inteligentně nacházím autobus, který mě doveze na další terminál. Jsem spokojená sama se sebou. Ovšem už méně inteligentně autobus čtyřikrát obejdu, než se mi podaří najít řidiče. Člověk by nevěřil, jak ho dokáže zblbnout taková maličkost jako řidič na místě spolujezdce. Z našeho kontinentálního pohledu. Sedám si vedle něho, tedy na místo řidiče. Z našeho... Poprvé si vychutnám jízdu vlevo. Řidič se na mě usmívá a sviští to příšernou rychlostí. Z našeho... Připadám si jak Alenka za zrcadlem. Všechno je obráceně. Z našeho... Začíná se mi zvedat žaludek. Snažím se nedívat dopředu, ale pohled v bok, taky není uklidňující. Má to takové účinky, jako když se při jízdě vlakem díváte do odrazu ubíhající krajiny ve skle. A krajina ubíhá na druhou stranu, než cítíte, že by měla ubíhat. Na zastávce se za doprovodného smíchu řidiče vymotám z autobusu a přežvýkám kuře deroucí se na světlo Boží. Je mi pěkně zle. Z našeho pohledu.

První akcí na terminálu číslo 4 je tedy konzumace Kindrylu. Teď ještě ho zapít Coca-Colou a ne fernetem.

Sama sebe se ptám: „Pelda, vidíš, je ti toho zapotřebí?“

A sama sobě odpovídám: „Je!“

Druhá akce je najít záchod. Nikde nevidím ani povědomý nápis, ani obrázek. V angličtině nás slečna učitelka poučovala, že konzervativní Angličané nikdy neřeknou záchod, ale vždy dotaz maskují jako, kde je koupelna a tak. Aby to tady nemaskovali nápisem Nouzový východ. Do nouze už se začínám dostávat. Naštěstí mě zachraňuje úplně srozumitelná cedule Toilets. Takže už jen prokličkovat podzemním labyrintem, vystát frontu a ... konečně. Snad najdu i cestu z labyrintu zpět, nerada bych strávila dovolenou na toilets.

U odbavení je taky fronta, ale to nás, frontové veterány zocelené vyspělým socialismem, nemůže rozházet.

Sedím v dalším letadle. U dalšího okýnka, v dalším Boingu, tentokrát společnosti Qantas. Co já jsem se doma nasnila nad jejich logem s klokanem! Když jsem na záchodě četla Lidé a země a byla tam jejich reklama, touhou jsem zapomínala i tlačit.

Letušky opět předvádí záchranou pantomimu pro let nad mořem. Na monitoru se objevuje vzdálenost do Singapůru 10 893 kilometrů. To jsme s Karlem ve Státech jezdili čtrnáct dní. Popojíždíme po ranveji a na monitoru se objevuje 10 895 km. Safra, nabrali jsme špatnej směr. Naštěstí letadlo otáčí a po vzlítnutí už vzdálenost ubývá. To jsem si oddechla.

Nad Frankfurtem dostáváme opět jídlo. Já opět kuře. Lítám tady nad Evropou jako blbštajn a cpu se kuřatama. Nad Prahou uvažuji o nouzovém východu a záložním padáku. Nad Vídní se uklidňuji a konečně vím, že fakt letím do Austrálie. Pelda, jak je to dlouho, rok? Kdy jsem byla v Praze na týdenním školení a každý večer jsem sledovala letadla, přemýšlela, kam asi které letí a záviděla. Tak moc jsem jim záviděla.

Pohledem skenuji spolucestující. Jsem už asi jediný Čech, takže to na pokec nevypadá. Vedle mne sedí dvojice středních let a ač napínám uši, jak to jen jde, vůbec nechápu, jakou řečí mluví. No, v nejhorším mám v baťůžku na čtení Černé barony.

Vzpomínám si na mamčinu radu, abych se v letadle procházela. Zřejmě nejsem jediná, komu to maminka nakázala. V uličce to vypadá jako na promenádě. Lidi korzují, usmívají se na sebe, uhýbají si z cesty, občas se zastaví na kus řeči. Já dělám to samé. Mimo toho posledního.

Na mapě sleduji s obavami dráhu letu. Bude to přes Afghánistán, nebude to přes Afghánistán? Je večer a začíná příprava na nocleh. Dostáváme dárkový balíček s pastou a kartáčkem na zuby a teplými ponožkami. Letušky zatahují rolety na okýnkách. Asi to bude přes Afghánistán. Musíme zatemnit, aby nás nesestřelili :-). Sklopím sedadlo, natáhnu qantasové fusekle a poslouchám hučení motorů. Taky je aspoň na noc mohli vypnout. Nedaří se mi usnout. Ve vlaku spím po prvním hrknutí a tady nic. Kdyby to letadlo aspoň jednou hrklo, možná bych usnula. Nejspíš navěky.

Nakonec mě spánek přemohl. Budím se do tmy. Na hodinkách mám pět hodin ráno. Ale české ráno. Chvíli se vrtím a pak nevydržím a trošinku odšoupnu zatemňovací závěs. Nádhera! Venku je slunce a dole pod námi pouštní hory. Polštářem okolo hlavy utěsňuji přístup světla. Nechci se prozradit. Sedím tady jako špión a kochám se pohledem na suchou, hornatou krajinu se suchými koryty řek. Nikde není vidět lidská obydlí. Zvenku táhne. Aby ne, podle monitoru je venku mínus čtyřicet stupňů Celsia a pod námi Irán. Afghánistán těsně mineme.

Kapitán letadla vyhlašuje ráno. Letušky roznáší snídani. Qantas, co dnes vaříš? Vaří housku, párky, ovoce. A já si dokonce mohu svobodně vybrat z nápojů. Tentokrát totiž rozumím letušce úplně všechno, tea i coffee. Úspěch se dostavil po těch rocích studia angličtiny :-(.

Najedená usínám a když se za hodinu podívám z okýnka, je pod námi jiný svět. Všude zeleno, všude voda, všude lidi. Indie. Pro mě je pohled ven mnohem zajímavější program než ten, který běží na monitoru - film Gladiátor, v původním znění, a ještě k tomu bez titulků.

Jsme nad Bengálským zálivem a já jsem fyzicky dvacet čtyři hodin v letadle. Začíná to být otrava. Už abych měla let za sebou. Pelda, nerouhej se! Tady můžeš sedět, ležet, odpočívat, to se ti s Bráchou nestane! Važ si toho! Svatá pravda, svatá pravda.

Pod námi se objevují tropické pralesy a rýžová pole obtočená okolo kopců. V naše české pravé poledne přistáváme v Singapůru, kde je šest večer. Z letadla fotím svůj první západ slunce. První na této cestě a určitě ne poslední. Tady mám jenom mezipřistání, letadlo neměním a ani se z něho nehnu. Kdepak v Singapůru a vylejzat, drogy, prostituce, zločinnost. Procházím se po stojícím letadle, dokud nenastoupí úklidová četa. Parta krásných malajek a malajců pulíruje letadlo asi tak, jako já uklízím jenom před velkými svátky (Vánoce, Velikonoce, návštěva tchýně). Broukám si píseň „Malajko černooká tvoje krása divoká mě tak vábí ...“ a pomáhám rovnat deky. Všichni se na mě usmívají.

Náladu mi kazí jenom to, že teď určitě nastoupí nová směna, plynule přejde na večeři a já mám tím pádem dnešní den bez oběda. Plynule pokecám s nastupujícím pilotem, který si přišel zkontrolovat úklid. On plynule hovoří, já plynule odpovídám Yes, No. Spíš tak jako vycítím, co mi říká. Pravda, chvílemi necítím nic, kromě jeho kolínské, tak jen moudře pokyvuji.

Vedle mne se vrací stejná dvojice. Zdravíme se a já opět nerozluštím jejich rodnou řeč. Personál nastupuje na poučení o spasení. Mohla bych jim napovídat. V češtině. Čeká mě posledních šest tisíc kilometrů. No a jak jsem říkala, za chvíli letušky roznáší večeři. Po zvednutí poklopu analyzuji, jestli ty dvě šištičky jsou malé párky nebo velcí červi. Nejsem žádná ofrňhuba, ale odlétáme z Asie a člověk neví, co ho může potkat. Podle chuti to budou párky, červi by nemohli být takhle hnusní.

Těším se na přelet rovníku. Poprvé v životě na jižní půlku. Jestlipak to na tom spoji drcne nebo něco. Ne, spoj poznávám jenom podle obrazovky a na oslavu si dávám loka ferneta. Jenom si ho nesplést s Coca-Colou :-).

Přelétáváme Indonésii a Indický oceán. Toužebně na něj koukám a s trochou zlosti vzpomínám na Praotce Čecha. Ne že bych ho pamatovala, ale mám mu za zlé, že se musel zastavit zrovna uprostřed kontinentu. Na Zeměkouli jsou dvě třetiny moře a oceány a zrovna v Čechách nic.

Mankote, kapitán zase vyhlašuje noc! Což sice tentokrát opravdu je, ale moje tělo má odpoledne. Čtvrtka Kinedrylu to spraví, pokud to byl Kinedryl, co jsem spolkla. Prášky se mi totiž záhadným způsobem uvolnily z celofánu a několik se jich volně potlouká po baťůžku. Na noc nám Qaňťáci rozdali slané oříšky, to si u mě šplhli.

Na monitoru jde zpravodajství. A jako na potvoru rozumím - Austrálie je ve válce, zapojuje se do útoků, po boku britských vojáků, výsadek v Afghánistánu... povzbudivé. Na chvíli raději usnu a po probuzení zjišťuju, že změnili program - jde film, ve kterém hrají kočky a psi. Nejen hrají, ale i mluví. Kočky i psi anglicky. Jsou lepší než já. Ještě že to kočky a psi nevidí, ti by zanaříkali. Anglicky.

Pod námi je Austrálije. (Já vím, že to je hrubka, ale rýmuje se). Na rozloučenou se podává jídlo. Z letuščiny nabídky deseti jídel rozumím jedno, a tak jdu na jistotu: „Chicken.“ Nad kuřetem v kari si přísahám, že začnu angličtinu dřít, nebo z těch čikinů budu kvokat. Nacpu do sebe i zákusek, naprosto sterilní rosol. Tak nějak si představuji amarouny, ale vím já, jestli bude Brácha čekat a kdy zase budu jíst.

Od letušek dostáváme na vyplnění vstupní formuláře do Austrálie. Vytahuji slovník a jsem z toho nešťastná. Taková slovíčka vůbec ve slovníku nemám a tím pádem vůbec nevím, co po mně chtějí. Ale zato konečně pochopím, jakou řečí mluví vedle sedící kolegové. Pán totiž nad formulářem slyšitelně pronesl: „Šajze!“ Stále se uklidňuji heslem: „Když to zvládnul Pepa.“ No, taky nepašoval dva litry vysokooktanové slivovice, litr ferneta, na vypsání léků by nestačil celý dotazník a vůbec. Jediné, čím si jsem jistá a v čem jsem vzorná - nemám žádné jídlo. Kamarád Čaroděj letěl už před týdnem a hned mi mailoval svoje zážitky.

Osobne poznam Janka Lehotskeho a bol tu prednedavnom. Vystupil z lietadla, siel na kontrolu a mal len blbe jablcko, ktore neskonzumoval v lietadle. Mal z toho obrovsky problem a mal zaplatit 50 dolarov pokutu. Nesmies sem totiz nic podobneho doviezt. Takze si pochopila spravne :-)) 0,75 litra alkoholu je povolene na hlavu a ak ta pusti prijimaci pracovnik, aj tak musis podrobit velku batozinu kontrole ...

Fajn, jablko nemám a ostatní budu řešit za pochodu. Přistáli jsme. Pelda, seš v Austrálii!! Sama sebe musím přesvědčovat. Hlavně abych si to užila a nevracela se hned od celníků. Při oblékání bundy nahmátnu v kapse kaštan. Občas je tak seberu a žmoulám v kapse pro štěstí. Teď by to ale zrovna pro štěstí nemuselo být. Australani by mysleli, že jim tady chci rozmnožit naše rostlinné druhy a nemoci. Nerudovské Kam s ním vyřeším zastrčením kaštanu hluboko mezi sedačky. Doufám, že jim tady nevyklíčí.

Beru baťůžek, úsměvem se loučím se Šajzama a s posádkou. Hrdě vstupuji do letištního prostoru. Tak teď to začne! Začíná to hned u jakýchsi přepážek, kde sedí uniformovaní borci. Vybírám si borkyni a doufám, že bude mít více slitování. Něco na mě howdujůdá a já nechápu. Borkyně se chápavě usměje, vstane, sama si vezme z mé ruky v letadle vyplněný dotazník a pokyne mi, ať pokračuju. Tak to máme jeden horor za sebou. Teď pro batoh.

Stojíme u pásu, na který průběžně padají zavazadla. Všude je nejen napsáno, ale pro úplné pitomce i zobrazeno, co v zavazadlech nesmí být. Mezi zavazadly po páse běhají psi a každý kufr oňuchají. Jestli ta láhev s taťkovou žíravinou při transportu praskla, tak to bude poslední psí čuchnutí. Mám žaludek stažený do velikosti toho kaštanu. Najednou se od místa, kde vypadává batožina na pás, začíná po lidech linout takový potutelný smích. A už vidím i příčinu - můj batoh. Jelikož je komplet celý zašprckovaný ve folii, psi ho naprosto ignorují. Honem ho nakládám na vozík, aby se nestal středem pozornosti jejich páníčků.

Následují celníci. Vedou k nim dvě cesty - červená a zelená. Červená barva mi nepřipomíná nic pozitivního a jsem přece tramp, takže hurá po zelené. Batoh nechám projet rentgenem a modlím se, aby panu rentgenovníku nebyla nápadná ta dvoulitrovka. Usměje se na mne a odmávne. To je úleva! Jenže v tom po mně skočí druhý celnický borec a ukazuje na baťůžek na mých zádech. Já na něj zapomněla a nedala ho prorentgenovat. Takže sundat, otevřít a borec do něj orientačně nahlíží. Neupoutá ho ani láhev Coca-Coly, a naštěstí ani láhev maskovaného ferneta, ale zarazí jej prášky svobodně pochodující po baťůžku. Poručí vyndat. Vytahuji volně ložené tabletky, i ty, které poslušně zůstaly v pytlíku. Ptá se, na co je acylpyrin. Nevím, jak se řekne anglicky bolení hlavy, ale pantomimicky předvádím záchvat migrény. Ukazuje na mydocalm. Následuje herecká etuda předvádějící hexenšůs. To už nás sleduje i borec od rentgenu. Další ukázka vysvětluje použití septoletu při bolesti v krku a chrapotu. Když se celníkův prst blíží v endiaronu, polévá mě horko. Neustále si pletu výrazy shit a fuck. Vím, že jsou oba sprosté, ale znamenají rozdílné věci. Nakonec ze mě vypadne shit a celník se smíchy zlomí přes opasek. Tak nevím, jestli pochopil, že je to proti průjmu, nebo myslí, že je to prášek na ho*no. To už u nás stojí další dvě uniformy a všichni se chechtají. Za moje herecké kousky by se nemusel stydět ani Debyro. Celník schválně, už jen pro srandu, ukazuje na další prášek, který mám jen tak odsypaný v malém pytlíčku a na jehož účel si v té hrůze nemůžu vzpomenout. Stojím tam jak tvrdý ypsilon, celníci se přestávají smát a já se začínám bát. Pak se bouchnu do čela a prohlásím: „Skleróza.“ Následuje výbuch smíchu. Asi jsou přesvědčeni, že jsem dnes zapomněla na jeho pravidelnou konzumaci. Můj prohlížitel už jen se smíchem mávne rukou a ptá se, proč mám tolik medicamentos. Jediná odpověď, kterou v angličtině splácám dohromady: „I am old person.“ Celník se podívá do pasu na datum narození, anglicky souhlasně zamručí a podá mi pas zpátky. Teď mě naštval! To měl být vtip, ty australskej burane!

Neva, hlavně že jsem tady. Pelda, teď už opravdu! Austrálie ti leží u nohou! Jenže nevidím Bráchu. Projíždím letištní halou a Brácha nikde. Obhlížím všechny lidi. Při Bráchově vtipnosti bych se ani nedivila, kdyby tady stál opilý bezdomovec a v ruce držel ceduli Mrs. Pelikanova. Ale ani ten tady není. Sklesle sklesám na lavičku. Je půl páté ráno místního času, tak jim musím zpoždění tolerovat. Na svých hodinkách mám nostalgicky domovský čas půl deváté večer. Karel někde na moři usíná. Možná.

Po deseti minutách nad davem pluje vyčnívající a rychle se pohybující hlava. Brááááácha, tady sééém! Skáču mu kolem krku a výskám radostí. Upoutáme na sebe pozornost celého okolí. Všichni se na nás culí a přejí nám, že jsme se našli. Já si to přeji nejvíc. Radostí ještě obskáču Petru a valíme z letiště.

U parkoviště mě Brácha úkoluje: „Jestli poznáš, které auto je naše.“ Obhlížím auta všech možných značek, velikostí, barev a různého stáří. Upoutá mě to nejmenší, nejstarší a hlavně nejzelenější ze všech. Ukážu na něj. Brácha souhlasí: „Trefila ses. To je náš žabák Hugo.“ S ním jestli se někde v tropech ztratíme, tak nás nikdo nikdy nenajde. Vypadá fakt jak přerostlá rosnička.

Ale jede. A veze mě, Petru a Bráchu k Petřinýmu strejdovi.

Jsem tady!? Ten otazník je proto, že tomu stále nemůžu uvěřit.

Lidi, já jsem v Austrálii!!

Pátek 19. října 2001

Prošli jsme strejdovým domkem po špičkách. Dali jsme si kafe a kapku na přivítanou, chvíli jsme pokecali a já se jdu dospat. Mám pro sebe celý zahradní domek. Kuchyňku, koupelnu, ložnici. Pak mám na Petru zabouchat.

Jediný zádrhel je - zima. S tím jsem vůbec nepočítala. Mám tady nachystaný přímotop a v posteli elektrickou deku, ale nějak se mi nedaří nic zprovoznit. Oblékám celý obsah batohu, zalezu do peřin a v pohodě usínám.

Budím se v deset, odpočatá a svěží. Prohlížím si zahradu nabalena ve svetru jak Eskymák. Zatím to s tou slunnou Austrálií moc nepřehánějí. Bouchám na Petru. Když už mám ve dveřích vybouchaný důlek, přichází strejda. Vzájemně se představujeme. Strejda se jmenuje Ante, je mu přes osmdesát a je rád, že má nového posluchače. Seznamuje mě s kocourem, s manželkou mě neseznámí, je bohužel už druhý měsíc v nemocnici. Ona je vlastně Petřina pokrevní příbuzná - sestra Petřiny babičky. Mezi řečí mi strejda Ante práskne, že si ze mě Brácha s Petrou vystřelili. Nebudeme cestovat Hugem. Hugo byl jen z půjčovny a Petra ho právě jela vrátit. Na cestu mají koupený autobus. Jéžišmarjá, my pojedeme na potlach autobusem! Strejda Ante registruje můj vyděšený výraz. „Ale to je jen malej autobus. Brácha ho jel opravovat.“ No těprsk, to bude ostuda. Autobus! Minule se podělalo Bráchovi cestou na potlach auto a v půjčovně měli jenom bílou limuzínu lincolna. Když přijížděl po polní cestě, vhodné spíše na terénní auto, k potlachovišti, kamarádi se vyděsili, že jede kontrola z Pentagonu.

Petra se vrací bez Huga. Utěšuje mě, že autobus není autobus, ale dodávka. Utěšuje neúčinně. Lepší uklidňující vlastnosti má Bráchův příjezd. Autobus je van neboli taková stříbrná dodávečka, Nissan, rok výroby 1986. Brácha předvádí sklopení sedaček a tím vytváří prostor, ve kterém se všichni tři krásně vyspíme. Bohužel při předváděčce také vyjmenovává, co všechno měl za závady. Přičemž ty, které se šikovnému Bráchovi podařilo opravit, a ty neopravené mají skóre 1:1. To zase tak potěšující není. A ještě je tu další zádrhel - při přehlášení na nás by s ním Brácha musel na technickou kontrolu. A to by byl konec. Brachův, Autobusův a i náš. Ale bez přehlášení nás nepojistí. Mezi Bráchou, Petrou a strejdou Antem probíhá diskuze, z níž některé varianty ani nechápu. Hlavní prý je, že bývalá majitelka prodej podepsala a nečekala na převod. Do toho všeho ovšem telefonuje její chytřejší boyfriend a Bráchu varuje, aby s autem bez převodu nejezdil. No jasně, případné pojistné události by šly na konto jeho přítelkyně. Jenže pojistka na Bráchu si vyžaduje přehlášení, přehlášení si vyžaduje technickou kontrolu, technická kontrola si vyžaduje časově i finančně náročnou opravu auta, ne-li přímo nové auto. Je to jako o kohoutkovi a slepičce.

Kašleme na to, jedeme na nákup. Před domem se s Autobusem otáčíme. Při každém manévru se Bráchovi podaří zavadit o houkačku, která je umístěna dost nešťastně na třech místech volantu. Když už troubí asi popáté, Petra ho okřikuje. Brácha se nedá: „No co co, aby sousedi viděli, že máme nové auto.“ Nové :-)))).

Jízda je zážitek. Já sedím vzadu a mlčím, stejně nevím, kam jedeme. Petra sedí vpředu a naviguje, ale ví asi to samý co já. Brácha řídí a nadává. Řízení mu nezávidím. Jede se vlevo, což je ten nejmenší zádrhel. Horší je, že Autobus nemá posilovače řízení. Místo nich je na volantu v jednom místě taková ... no klika nebo jak to nazvat. Volant vypadá jako kolo od míchačky. V prudších zatáčkách, kdy nestačí prosté točení volantem, musí Brácha vzít kliku do obou rukou, napnout svaly a vší silou volantem pootočit. A to ho čeká celý následující půlrok. Má kliku :-).

Ale obchoďák jsme trefili skoro napoprvé. Vraceli jsme se jen dvakrát. Nákupu máme plný Autobus. U strejdy Anteho všechno přemisťujeme do lednice a přemýšlíme, co z toho bude večeře. Strejda Ante se chvíli tváří potutelně a pak vyndá z lednice guláš. Vlastnoruční výroba. Chtěli ho prý sníst včera, ale Petra k němu nedokázala udělat knedlíky. Tak čekali na mě! S knedlíkama! Že je udělám! Karle, ty to slyšíš a máš z toho děsnou srandu. O dobré knedlíky jsem se za celé naše manželství pokoušela jen jednou a vyšly z toho hnusný noky. Já a knedlíky! Strejda Ante se mě nevěřícně dvakrát ptá, jestli opravdu knedlíky neumím. Když konečně uvěří, začne chodit kuchyní kolem dokola, lomí rukama nad hlavou a provolává: „Jsem zhnusen! Ta mladá generace. Ani knedlíky to neumí.“ Stydím se, ale na věci to nic nemění. Strejda Ante vyndá z mrazáku knedlíky opět vlastnoruční výroby. Guláš i knedlíky jsou vynikající.

Po večeři sedíme nad vínem a vyprávíme. Přesněji strejda Ante vypráví. O tom jak emigroval, jak začínali v Paříži, jak začínali v Austrálii. Hezky se poslouchá. Obdivuji jeho paměť a stydím se podruhé. Než jdeme spát, žehlím si ty knedlíky pusou na dobrou noc.

Tedy my jdeme spát. Strejda Ante odchází péct vánočku. Zítra mu přijde kamarád na partičku šachů. Sakra, vánočku taky neumím.

Černí pasažéři v Melbourne

Sobota 20. října

Krásně jsem se vyspala. Vůbec mi nevadí časový posun. Spíš mně vadil possum (Pseudocheirus peregrinus). V noci chodil po střeše mého zahradního domku a děsně dupal. Hulvát.

Brácha mi včera sice opravil pojistky v zahradním domku, takže jsem mohla topit, ale venku to stále připomíná náš duben. Reklamuji strejdovi Antemu počasí. Na takovou kosu jsem nebyla připravena. Petra se mnou souhlasí. A dobrák strejda Ante pokývá hlavou, odejde někam do nitra domku a za chvíli se vrací s náručí oblečení. Je to výběr, který už teta nenosí. S Petrou se spravedlivě dělíme. Největší spravedlnost je v tom, do čeho se která vejde.

Vyrážíme do města. Když už jsme na ulici, strejda Ante za námi běží a volá: „A Autobus necháte tady?“ Brácha ho informuje, že pojedeme tramvají. Strejda Ante se vrací domů a pro sebe si brumlá, že nám tedy Autobus ohlídá. Při jeho pečlivosti bude do našeho návratu sedět u okna. Je opravdu děsně hodnej.

Že pojedem tramvají mi sice řekli, ale že načerno jsem se dozvěděla až po nástupu. Dobře vědí, že bych na to nepřistoupila a nenastoupila. Každý mužský v tramvaji mi připadá jako revizor, každá ženská jako převlečenej revizor. Dobře vynervovaní dojíždíme do centra.

Po hlubokém oddychnutí začínáme prohlídku nádražím. Není to normální bánhóf, ale starobylé Flinders Street Railway Station. Pokračujeme po Princes Bridge přes řeku Yarru. Prolezeme botanickou zahradu, kde jsou pro nás největší atrakcí hejna kaloňů (Pteropus alecto). Jsou to savci letouni stejně jako netopýr a anglicky se jim říká Flying Fox - létající liška. Visí na stromech jako hrušky a smrdí. Procházíme památník padlých Australanů ve všech válkách. Ve světě se o australských vojácích moc neví, ale padlo jich nemálo. Slyšeli jste třeba ten příběh, jak v květnu 1945 bylo u Plzně zasaženo spojenecké letadlo s australskými vojáky? Ještě stihli vyházet náklad bomb do polí a pak se katapultovali s tím, že vlastně padají do spřátelené země, kterou pomáhají osvobozovat. Jenže měli smůlu a trefili se do vesnice sudetských Němců. Ti je umlátili krumpáčema a motykama a zakopali do kompostu. Sudeťáci. Pryč chmurné myšlenky.

Dál jdeme po břehu řeky a na nábřeží sledujeme vystoupení pouličních umělců. Dochází mi film a povoluji si pouze dalších deset snímků. Přecházíme opět na druhou stranu řeky a tam míříme do mrakodrapu Rialto Tower Observation Deck na vyhlídku. Brácha se vtipně rozhlíží, jestli někde neletí letadlo. Petra kupuje vstupenky. Tři studentské. CO? Pro mě studentský? Brácha mě odbude pouhým: „To neřeš a dej si čepici víc do čela.“ Zatímco Petra hledá neexistující třetí studentskou průkazku, věžový vrátný jí podává tři vstupenky, takže procházím jako student, i když věkově bych spíše odpovídala pedagogickému dozoru. Dole nás do výtahu pouští hezká usměvavá Japonka. V padesátém pátém patře nám výtah otvírá její dvojče. Nebo že by stihla vyběhnout? Procházíme, fotíme. Brácha je stále vtipný a stále sleduje okolo letící letadla. Já sleduji směrovky a vzdálenosti k dalším australským městům. Takže můj cíl Darwin je odtud vzdušnou čarou 3 178 km. Jenže já se k němu nedostanu vzdušnou čarou, ale pozemskou klikaticí. Doufám. Z výšky vypadá Melbourne jako střed tvořený mrakodrapy a pak už okolo jen samá předměstí. Domky, zahrady, parky. Příjemné, klidné město. Uvidím, jak já posoudím jeho odvěkou rivalitu se Sydney. Zatím u mě vede Melbourne, především proto, že Sydney neznám :-).

Po návratu na pevnou zem a opuštění mrakodrapu stojíme na ulici a uvažujeme co dál. Nejpádnějším argumentem jsou bolavé nohy. Najednou Brácha zařve: „Hele Praha. Honem fotit!“ A ukazuje na zastavující historickou tramvaj. Chvíli mně trvá, než na jejím boku postřehnu nápis CITY OF THE PRAG, takže vyfotím pouze zadek odjíždějící Prahy. Takhle tu prý jezdí několik tramvají s názvy různých měst.

Tramvají bez nápisu se vracíme ke strejdovi. Opět bez lístku. Moje nervozita přeskakuje na ostatní. Petra odchází k automatu na lístky, který je uvnitř každé tramvaje. Dělá, jako že se rozmýšlí, kterou z variant zvolit, ale nakonec si vezme jen prospekt a zase si sedne. Najednou se nad Petrou zastaví paní. Všichni ztuhneme. Paní něco říká, Petra odtuhává a kroutí záporně hlavou. Prý se jí ptala jenom na cestu. Petra se diví, proč si vybrala zrovna ji. Takhle nás vyděsit. Brácha studuje prospekt a zjišťuje, že je v něm plánek Melbourne a trasy hromadné dopravy. Utěšuje nás: „Už vím, proč si tě paní vybrala, ona myslela, že umíš číst.“ Naštěstí vystupujeme.

Od tramvaje jdeme s Petrou vpředu. Brácha v závěsu za námi ještě studuje prospekt. Najednou s Petrou uvidíme na kontejneru krásné, pečené, voňavé, křupavé, skoro nepoužité kuře. Uvědomujeme si, že jsme od rána nejedly a slintajíc jedna druhé šeptáme: „Jéžiši, to je hezký!“ Slyšíme Bráchu, jak do našeho přemýšlení říká: „Tak já ho teda ...,“ s Petrou se na sebe podíváme, „... vyhodím.“ Otočíme se a vidíme Bráchu odhazujícího prospekt. Máme záchvat smíchu.

U strejdy Anteho okamžitě pleníme naši část ledničky. Strejda nám hlásí, že šachy vyhrál 3:1. Aby ne, s takovou dobrou vánočkou.

Bez odpočinku odjíždíme k Jiřině a Pavlovi. Čeští emigranti s jednou dcerou, ale místo dcery mají nyní na hlídání jejího psa. Fenu rottweilera. Nevím, jak se dívá jejich dcera, ale její pes zrovna moc přátelsky ne. Do toho přichází další kamarád - Rumíček. Sotva dosedne, psici se znelíbí a vletí na něho. Taktak že ji Jiřina zvládla v letu zachytit. Dostáváme předobrý dort a Jiřina upekla jakési kornouty z lístkového těsta plněné masovou směsí. No lahůdka! To máme jako odškodnění za pečené kuře. Fotíme se. Brácha mě a Rumíčka žádá o větší přitulení se slovy: „Jedna fotka pro manžela.“ Jen tak pro srandu skočím Rumíčkovi okolo krku. On mě k sobě přitiskne se slovy: „Ať máš fotku s největším kancem Austrálie.“ Vtom cvakne závěrka. Netušila jsem, že mám tak rychlého Bráchu. To bude drahý negativ. Opět chvíli jíme a opět se fotíme.

Jiřina si sedá k Rumíčkovi: „Raději půjdu k tobě, než na tebe ta koza zase skočí.“

Hned se ozývám: „To myslíš mě?“ Jiřina se smíchem upřesňuje, že měla na mysli jejich fenu, ale moc přesvědčivě to nezní.

Brácha se ptá, co nového na Licole, což je místo v Australských Alpách, kam parta z Melbourne jezdí na chatu. Tedy spíš na chaty. Jestli jsem to pochopila dobře, mají vedle sebe dvě chaty. Chata A je pravověrných až ortodoxních trampů, chata B je těch, kteří berou trampování jako doplněk života, ne jeho náplň. Divím se, že nejednou na potlach. Pavel vysvětluje: „Potlachat se jedou jenom áčkový.“ To zase udivuje Bráchu. Jmenuje kohosi z béčkové party, o němž ví, že na potlachu bude. Rumíček to upřesňuje: „Ne, on je z áčka, ale s námi kolaboruje.“ Díky tomu, že se celá tahle diskuse o dělení trampské osady odehrává se smíchem a s dobrosrdečnou nonšalancí, předpokládám, že nejde o boj na ostří zálesáckého tesáku a válečný tomahawk je stále zakopán dostatečně hluboko. Spíš než boj se na Licole odehrává úplně něco jiného, protože ji Rumíček nazývá Lihola.

Jiřina nás neustále nabádá ke konzumaci. Nejvíc nabádací práce jí dá Rumíček. Ten odmítá jídlo i pití. Když už mu Jiřina po stoprvé říká, co by si dal, Rumíček prohlásí: „No, když už se tak ptáš, zasouložil bych si.“

Do všeobecného smíchu se snaží Jiřina upřesnit: „Ale já jsem myslela, buchtu jestli nechceš.“

Smích sílí a Rumíček: „No, dyť to ti právě říkám.“

Zkrátka sranda a bezvadný lidi. Jenom nevím, jestli stejně bezvadné vzpomínky na nás budou mít i oni, my tři burani jsme se totiž nevyzuli. A tady jsou všude bílé koberce. Chudák Jiřina. Pavel nám připomíná, ať se zítra stavíme, že přichystá věci, které bychom na cestu mohli potřebovat. Chudák Pavel. Ale máme se stavit až odpoledne. Ráno jedou na blešák. Rumíček pohotově vysvětluje: „To je takovej trh, kam někdo přinese to, co nepotřebuje a my další, co to taky nepotřebujeme, si to koupíme.“ Chudák Rumíček.

Vracíme se v noci. Tentokrát mimořádně vynecháváme ledničku, což naprosto dezorientuje kocoura. Ten nás totiž přivítal a automaticky zamířil k ledničce. Pro jistotu odchází spát s Bráchou a Petrou, co kdyby si nějaké jídlo nesli s sebou. Já si místo kocoura na zahřátí zapínám elektrickou deku.

Pakování

Neděle 21. října

U snídaně Brácha strejdovi reklamuje kocoura, v noci ho musel vyhodit. Prý mu bral deku. Petra kocoura brání, že spal u ní. Aha, takže Brácha žárlivec, a ne deka. Všichni jsme si všimli, že si kocour viditelně nejvíc oblíbil Petru. Jakmile je v místnosti, nehne se od ní. Strejda Ante to uzavřel tím, že kocour není blbec a poznal, že má Petra tetiny džíny. V tom případě jsem ovšem asi blbec já, protože tomu nerozumím. Petra na sobě džíny nemá a snad nám ani strejda po tetě žádné džíny nedal. Leda by mi je Petra zatajila.

Ptáme se strejdy, jestli zná Jiřinu a Pavla. Strejda Ante suše odvětí: „My se s těma Dubčekovejma emigrantama nestýkáme.“ Pravda, strejda Ante je tu už někdy od padesátých let. Petra mně šeptá: „Áčko a Béčko.“ Smích zatlačím zpátky rohlíkem.

Brácha odjíždí provést ještě nějaké úpravy na Autobusu. Já s Petrou posíláme maily. Strejdova dcera, bydlící hned přes ulici, nás s úsměvem pustila k počítači. Po hodině našeho datlování přechází úsměv jejího manžela a po další hodině přechází úsměv i ji. Mají internet připojený přes telefonní linku. Ukončujeme naši korespondenci a hlásíme, že útratu za telefon zaplatíme. Oba už zase s úsměvem odmítají. Hlavně že vypadneme.

Ptáme se Bráchy, jak vypadá Autobus. Sděluje nám, že kdyby ještě tak měsíc strávil s jeho opravou, možná by pak technickou kontrolou prošel. S odřenýma ušima, blatníkama. Strejda Ante se opět chytá za hlavu, co budeme dělat. Brácha ho dle Pavlovy rady ujistí, že Autobus přehlásíme až v Severním teritoriu, tam prý technickou prohlídku nevyžadují. Stejnou odpověď máme připravenou i pro mazaného boyfrienda původní majitelky. Všichni jsou spokojeni a my sami věříme, že to tak uděláme.

Jedeme k Jiřině a Pavlovi. Dostáváme půjčeno - kanystr na vodu, kanystr na benzín, startovací kabely, klíče, šroubováky, hever a spoustu dalších věcí, které nevím ani jak se jmenují, ani k čemu slouží. Pavel lítá po garáži a snáší nám věci, které bychom mohli potřebovat. Jiřina se nás snaží před cestou vykrmit. Jsou fakt moc hodní. Pavel s Bráchou uvažují, jestli z Autobusu sundat zahrádku. Máme totiž na střeše rezatou konstrukci, na kterou by šel klidně postavit stan pro čtyřčlennou rodinu. Zvyšuje spotřebu, ale vypadá docela užitečně. Nakonec zahrádka zůstává. A my se loučíme se dvěma nejhodnějšími člobrdy na jižní polokouli. Na oplátku jim tam nechávám jediné, co mě tak napadlo, Černé Barony, které jsem v letadle stejně nepřečetla. Jiřině hrkly do očí slzy. Nenapadlo mě, že ji to tolik vezme. Je ovšem pravda, že taky nedostali nic zadarmo. Když emigrovali s malou dcerou, byli v rakouském lágru. Potom dostali povolení do Austrálie. Mazaní Rakušáci jim řekli, že v Austrálii teplé oblečení nebudou potřebovat, takže oni jim všechny svoje kabáty a svetry nechali. Přijeli do Austrálie s kufříčkem letních věcí. V květnu, což je začátek australské zimy, a mrzlo. Když zjistili, že se v charitě rozdává oblečení, šli pro něco alespoň holce. Jenže charita je vyprala, že se rozdává jenom Číňanům. Přiznám se, že za všech mých pobytů v cizině, kdykoliv jsem mluvila s emigranty, nikdo neměl v začátcích na růžích ustláno. Spíš jen na jejich trnech. A my jsme jim tady záviděli, jak dostanou všechno zadarmo a jak jim lítají pečení holubi...

Pokračujeme do obchodního centra. Já s Petrou jdeme nejprve vybrat z mé karty a Brácha zatím bude opravovat cosi na Autobusu. Mám dojem, že s opravami začíná nekonečný příběh. Ovšem s mojí kartou je to podobné. Ve Spojených Státech jsme na ni nebyli schopni z bankomatu vybrat peníze. Stále na nás displej pokřikoval, že je problém s kartou nebo s PIN. U přepážky nám ovšem peníze dali. Po návratu jsem tento zádrhel reklamovala, šéf Komerční banky ze mě udělal debeto-kretena, jelikož nevím, co je debet a co je kredit a že jsem mačkala určitě něco jiného. Takže teď jsme s Petrou vyzkoušely naprosto všechny varianty. Hrůzou máme stažené zadnice i přednice, protože čekáme, kdy nám to kartu schramstne. Naštěstí nám to kartu vrátilo, ale to je tak jediný úspěch. Musíme do banky. Tam Petra vysvětluje paní Bankovnici naše problémy. Paní Bankovnice nám vysvětluje, že možná moje banka nemá smlouvu na některé služby, třeba právě na bankomat. No sakra, jen co přijedu domů, já jim zvednu mandle, já jim ukážu kredito-debilům! Peníze ovšem dostáváme a navíc úsměv.

Další akce - nákup. Bereme supervozík a lezeme do supermarketu. U každého regálu zvažujeme, co z jeho nabídky budeme potřebovat. Nekonečný příběh # 3. Po hodině nás není za vozíkem vidět a stále máme pocit, že jsme něco zapomněly. Brácha už čeká u pokladny. Petra vykládá poživatiny na pult, paní Pokladní markuje a Brácha na konci kontroluje. Nad konzervou šunky se Brácha rozzáří a při zjištění ceny už přímo taje. Jenže my vzaly jenom jednu. Navrhuji, jako jediná nevytížená pro další zaběhnout. Náš nákup budou ještě chvíli markovat. Běžím na jisto tam, kde byly konzervy se šunkou. Nejsou tam, jdu o regál doleva, o regál doprava. Nikde nejsou. Kurňa, vždyť si úplně přesně pamatuju! Tak to bude tamhle. Tamhle to není. Tak tuhle. Tuhle šunka není. Kde může být? Horší, že už ani nevím, kde jsem já. Ten obchoďák snad museli, zatímco jsme stáli u pokladny, nějak přestavět nebo přestěhovat. Když už mám slzy na krajíčku, potkávám Bráchu u regálu s pracími prášky. Hned nadává: „Jéžišmarijá, ona se ztratí v obchoďáku.“ Za ruku mě protáhne pokladnou, ukáže další dvě konzervy šunky a při placení se omlouvá paní Pokladní, celé čekající frontě a vůbec celému světu, že tohle je bohužel jeho Sestra, kterou zrovna dneska jako na potvoru pustili z ústavu na vycházku. Ach jo, to nám to vesele začíná.

Po návratu začíná pakování. Hlavní je systém. Každá věc musí mít svoje místo. Potřebné věci nahoru, nepotřebné pod sedačky. Ptám se, jestli mám plavky zařadit mezi potřebné, nebo mezi úplně nepotřebné. Prý hlavně nemám provokovat. Ach jo, to nám to pěkně pokračuje.

Peníze si schovávám do svého mexického pásku. Mexičani totiž nejsou vůbec žádní hlupáci. Dělají pásky, které mají uvnitř zip a za něj se dají nastrkat srolované bankovky. S vědomím, nebo spíš touhou, že pojedu do Austrálie, jsem Bráchu na jaře prosila, aby mi pásek přivezl. Prosba zněla - krátkej a černej. Petra mi pak s chutí práskla, že Brácha napoprvé přijel z Mexika a měl pro mě pásek dlouhej a hnědej. Takže si ho nechal a napodruhé přivezl pásek akorát. A když už Petra byla v tom bonzování, vylíčila, jak měl jednou Brácha podobný pásek v kraťasech a na Tahiti bylo takové vedro, že skočil do moře i s kraťasama. I s páskem. I s penězma. Potom sušili dolary napíchané na kaktusech. Vypadaly jako květy, ale nerozmnožily se, potvory.

Je večer a my máme všechno v Autobusu. Snad. Brácha s Petrou se ještě za půl roku ke strejdovi vrátí, ale já tady nesmím nic zapomenout. Já už se se strejdou Antem neuvidím. Chce se mi brečet. Ach jo, to je dneska den!

Sedíme všichni nad vínem. Strejda nám vyřizuje pozdrav od tety. Chodí za ní každý den a než jsem dorazila, chodila za ní i Petra s Bráchou. Jen kocoura prý s sebou vzít nemůže. Petra si ho bere na klín s tím, že mu tetu alespoň trochu nahradí, když má ty její geny. Ahááááááá, to nebyly tetiny džíny, ale strejda vyslovil geny anglicky. A já podezřívala Petru, že mi zatajila zděděné rifle.

Dohadujeme se, jestli bude lepší vyjet před trafikem (to chce Brácha) nebo po trafiku (to chci já a Petra). Brácha objevuje v televizním programu pořad s názvem ‚Gypsies, Tramps And Thieves?‘ V překladu ‚Cikáni, trampové a zloději‘, produkce Česká republika. To musíme vidět! Odrazuje nás jenom popůlnoční vysílací čas. Jenže stejně než se vypovídáme, sestavíme zítřejší trasu, zkontrolujeme zapomenuté věci ... je hodin jak u hodináře.

Zpočátku jsme chtěli pořad vidět jen kvůli tomu, abychom se dozvěděli, co spojuje ta tři slova v názvu, jenže postupem promítacího času jsem čím dál zvědavější, jak to skončí. Děj se odvíjí asi v tomto duchu: všichni cikáni jsou chudáci, nikdo se o ně nestará, nikdo jim nedá žádné peníze, nechají je bydlet v domech bez sociálních zařízení, nikdo jim je neopraví, nikdo jim nedá peníze na doktora. Celým pořadem se nese příběh staré cikánské ženy, kterou reportér přesvědčuje, ať se na to místo s ním jede podívat, ona se brání, že to její srdce nevydrží. Pak další žena čte zasněně dopisy od svého manžela, kterého jí zabili. Je vám jasné, kdo ho zabil, jenom mně není jasné, co dělal v noci s patnáctiletou dcerou v restauraci. Dceru prý bránil a za to dostal kudlu mezi žebra on. A zase přesvědčování staré ženy, ona že tedy možná, ale určitě se ji vybaví, jak ji tam mučili a její srdce to nevydrží. Do toho mladá matka říká, že má nemocné dítě a nikoho to nezajímá. Záběr z dětského domova, kde smutný, romský chlapec sděluje světu, že by chtěl být pilotem, ale asi ho nevezmou, protože je z děcáku a má vychozenou zvláštní školu. Stará paní podlehla přesvědčování. Pojede, ať to všichni vidí, i kdyby ji to mělo stát život. Záběr na suterén budovy s ucpanými záchody, které těm chudákům nikdo nechce uklidit. Stará paní už jede autem a já se bojím, že cílem jejich cesty je prasečák. Kamera projíždí byt, ve kterém bydlí asi dvacet lidí a nikdo jim nechce dát další byty. Starou paní už dovezli k bráně a já se bojím čím dál víc. Vdova po zavražděném dočetla dopisy a převázala je růžovou stuhou. Stará paní se od hlídače dozvídá, že na místě německého koncentračního tábora pro romy je prasečák. Já to věděla! Jenže ten tam postavili už komunisti. Srdce staré paní to vydrželo, ale moje začíná podezřele vynechávat. Stále doufám, kdy reportér oznámí, že takhle by to mohlo vypadat, ale nevypadá a začne vyjmenovávat sociální dávky, podpory, státní byty, přídavky na děti a všechny výhody, které většina promění za cigarety a alkohol. Ne, nic takového. Konec je podán tak, že Česká republika se chová k cikánům hůř než Američani k černochům nebo Indiánům, hůř než Číňani k Tibeťanům, hůř než... než ke zvířatům.

Všichni tři sedíme naprosto v šoku. Hlavně proto, že všichni víme, jaká je pravda. Uvažuju, jestli by bylo možné tvůrce dokumentu zažalovat. Do toho přichází strejda Ante, který pořad sledoval ve svém pokoji.

Říká: „To je hrůza, co?“

A já v domnění, že hrůzou myslí zkreslení skutečnosti, souhlasím: „No to je děsný.“

„Když to tady šlo poprvé a ještě k tomu v hlavním vysílacím čase, já jsem se potom styděl jít mezi svoje australské kamarády.“

Pomalu mi dochází, že tomu strejda Ante věří. Snažím se odporovat: „Ale vždyť to tak vůbec není.“

Strejda Ante mě odbude: „To by to nenatočili.“

Chybí mi protiargument. Jsem vyděšena silou média televize. Byl to jakoby dokument, cikáni v něm hráli sami sebe. A hráli dobře. Netvrdím, že pravda je černobílá. Chyba bude třeba na obou stranách, ale takhle to zkrátka není!!! Chce se mi strejdy zeptat, jestli si jeho australští přátelé nepamatují, co se stalo s původními obyvateli, co jejich vzletné asimilační programy, kdy sebrali domorodcům děti a posílali je do táborů, kde se měli naučit domácí práce, aby mohli sloužit bílým. A není to tak dávno. Teprve v roce 1960 získali původní obyvatelé státní občanství ve své původní zemi. A do té doby bylo zákonem povoleno domorodce střílet. Síla, co? A volební právo dostali až o dva roky později. To už u nás dávno měly volební právo dokonce i ženský. Právo na půdu, kterou jim přistěhovalci ukradli, bylo domorodým Austrálcům přiznáno zákonem Native Title Act dokonce až v roce 1993. Na Tasmánii, která je součástí Australského svazu, byli domorodci vyvražděni úplně, a to v roce 1876. Vzhledem k tomu, že holandský mořeplavec Abel Tasman objevil Tasmánii 1642, musím uznat, že s vylidňováním pohnuli. Dokonce víc než s vyhubením tasmánského tygra. Jenže má cenu se hádat? Každý budeme mít kus pravdy a ten si budeme hájit. A ráno máme vstávat. Ovšem jediný, koho napadla ta nejpodstatnější otázka, byla Petra: „A proč se to jmenovalo Cikáni, trampové a zloději?“ Jó, tak to jsme nepochopili. A toho je víc.

Ze vzteku nemůžu ani usnout. Nade mnou si spokojeně pochoduje possum a já se převaluju na posteli. No ráno to před trafikem nedopadne.

Apoštolové

Pondělí 22. října

Stav tachometru: 288 100 km

Ujeto: 0 km ZAČÍNÁME

Vstáváme podle Bráchy pozdě, podle mě a Petry brzo. Objímáme se se strejdou Antem, s kocourem, naposledy zamávám svému zahradnímu domečku a šup do Autobusu. Petra začíná řešit, jestli měla vzít zpáteční letenky, kdyby si chtěli přerušit pobyt v Austrálii a někam poodletět. Brácha za hromového klení a nechtěného troubení otáčí Autobus. Strejdo Ante, tak jsme zase tady. Bereme letenky a snad už opravdu odjíždíme.

Ve městě zjišťujeme, jak osud krásně zařídil, abychom se nehádali. Není ani po Bráchově vůli, ani po naší, trefili jsme se přesně do trafiku. Já se do ničeho nepletu, nevím, jak jedeme, ani kam jedeme. Občas mám pocit, že to neví nikdo z nás. Na jedné naprosto nepřehledné křižovatce Brácha zkrátka určí světovou stranu a krouhne to tam, kam potřebujeme. Petra jen suše konstatuje: „Přesně takhle říkal strejda, že je to zakázaný.“ Bráchovu odpověď citovat nebudu, ale ta suchá nebyla.

Další problém je, zda jet po dálnici. Melbourňané mají jakýsi osobitý systém placení dálničních poplatků. Popíšu to tak, jak jsem to pochopila, nebo spíš nepochopila, já. Někde se koupí za určitý peníz jakási kokotina, která se přidělá na přední sklo. Na vjezdu na dálnici je čidlo, které z té kokotiny sejme údaj a z toho určitého peníze sejme poplatek. No a teď babo raď. Máme si kvůli jednomu průjezdu kupovat kokotinu? Brácha rozhoduje, že nebude riskovat. Případná pokuta by totiž přišla bývalé a úředně i současné majitelce a byly by nepříjemnosti. Jenže na poště zjišťujeme, že nejlevnější určitý peníz je hrozně drahý. Kašleme na to, je to stejně kokotina.

Vyrážíme po několikaproudové dálnici Princes Highway bez poplatku podél pobřeží na jih směr Geelong. Je to silnice číslo jedna a vede téměř okolo celé Austrálie. Ach jo, mít tak čas a projet ji celou. V důchodu, Pelda.

Nabízím Petře sluneční brýle. Mamka ze mne doma udělala naprostého sklerotika a věnovala mi dvoje s tím, že jedny určitě ztratím. Petra odpoví: „Jen si je nech.“ A to skoro takovým tónem, jakým mi říkala Mamka: „Jen si je vem.“

Zastavujeme u benzinky. Brácha obchází Autobus a hledá díru, kterou by tam mohl nastrkat benzín. Po chvíli se mu to povede. Já a Petra zatím provedeme odlehčení a rozdělení funkcí. Petra zapisuje, kolik benzínu bereme, za kolik bereme a kolik jsme ujeli. Já mám také kvalifikovanou práci - myju okna. Brácha nás nažene zpět do Autobusu a při usedání za volant prohodí: „Nechceš řídit?“ Nevšímavě dál nastupuji na zadní sedadlo.

„To říkám tobě, Ségra!“ Provokatér!

Ignoruji jeho návrhy a pohodlně se uvelebím vzadu. Odjíždíme a já zjišťuji, že mi něco chybí. Nemám brýle! Do kelu! Prosím Bráchu o zastavení a běžím na záchod. Nejsou tam. U pokladny je taky nepotkali. Vracím se s nešťastným výrazem. Neštvou mě ani tak ztracené zatracené brýle, ale to, že musím dát za pravdu Mamce i Petře. Jsem blbec.

Nekomunikativně sedím a sleduji jízdu. Na každé křižovatce a v každé zatáčce to se mnou škubne, protože jsem přesvědčena, že proti nám jede auto v našem pruhu. Že sedím vlevo a koukám do příkopu mi nevadí, ale protijedoucí auta mi nahání hrůzu. Naštěstí ve většině prudších zatáček a na většině křižovatek, kde musíme odbočit, Brácha spolehlivě zatroubí. Už mu ani nenadáváme. Ujistil nás, že si možná na ten klakson ve volantu zvykne. Nebo si zvykneme my na troubení.

Ve městečku Torguay vjíždíme na Great Ocean Road, nejkrásnější to pobřežní silnici. Městečko je rájem surfařů. Brácha se mě ptá, jestli bych si to chtěla zkusit. „Což o to chtění. Chtěla. Ale za prvé by musela být voda asi o dvacet stupňů teplejší a za druhé, jelikož se se surfem neumím vracet, musel bys nějakého žraloka naučit aportovat.“

Míjíme u silnice ceduli, která nás nabádá, abychom odpadky vzali domů. To snad nebudu muset. Jo domov ... kde domov můj ...

To mi připomnělo, že jsem přivezla českou vlajku na auto. Přemýšlíme, kam ji v Autobusu přidělat, aby každý viděl, co jsme zač. Zkouším různé varianty. Brácha mě ustaraně sleduje ve zpětném zrcátku a když jednu ze zatáček opět krouhne s vydatným zatroubením, zklamaně pronese: „Já bych to tam nedával. Lidi si řeknou To je zase ten českej trubka.“ Má pravdu. Nebudeme naší vlasti dělat ostudu. Ještě k tomu, když trubka je vlastně už americkej.

S páskem vycpaným penězi si připadám jako Jánošík. Ale nejhorší je, že se pod ním potím. V Autobuse se začíná oteplovat. Brácha mě uklidňuje: „Bude hůř.“ Po chvíli teplotu reklamuje i odolná Petra. Té zase prý nejvíc topí sedačka. Brácha orientačně osahává Petru i sedačku a zastavuje. Je to s podivem, ale víc ho vzrušila sedačka. Pod ní je totiž motor a ten je rozpálenej. Brácha žádnou závadu nezjistil a se slovy „aspoň se ohřeješ“ jedeme dál. Petra něco bručí o připečené kačeně, Brácha o zelí a já dodávám, že neumíme knedlíky. Hlavně že si rozumíme.

Chci zapisovat naše zážitky. Vytahuji sešitek, kterému už Petra s Bráchou neříkají ‚Milý deníčku‘ tak jako ve Státech, ale po vzoru Mirka ‚Jedovatý zápisník‘. Když jsem se ptala po jedovatosti místních hadů, pavouků a jiné havěti, oba shodně prohlásili: „No, je tady toho jedovatýho dost, ale nejjedovatější jsou stejně tvoje zápisky.“ Nemůžu najít propisku. To je se mnou konec, já snad poztrácím všechno hned na začátku! Brácha mi obětavě podává svoji tužku. Začínám psát a oči mi sklouznou na nápis Viagra.

„To si dostal propisku jako stálý zákazník?“

Brácha se ošívá, Petra se směje, že ji přinesla ona. U doktorky ji vykšeftovala za jinou, protože uznala, že bez téhle Brácha nemůže být. Ale stejně, být Bráchou, tak bych o tom přemýšlela.

Blížíme se k majáku. Není to sice nejjižnější místo Austrálie, ale je nejjižnější, kam já se dostanu. Možná za celý život. Vyhlašujeme přestávku. Maják je srandovní tím, že čouhá ze křoví. Fotíme maják, moře, skalisko. A nastává ta ještě příjemnější část přestávky - jídlo. Brácha s Petrou se totiž vyznačují tím, že když cestují, tak nejedí. Něco slupnou ráno a potom až večer po zakempování. Naopak já se vyznačuji tím, že při normálním provozu jím pětkrát denně a čím víc cestuji, tím mám větší výdej energie, a tím musím mít větší i její přísun. Teď právě došlo k určitému kompromisu a jíme v době, kdy by Brácha s Petrou ještě na jídlo ani nepomysleli a já umírám hlady. Moje loudění o žvanec se mi hned vymstilo a na bílém tričku vedle včerejšího fleku od kafe přibyl dnešní flek od hořčice. Normálka, čuně.

Probíráme trasu. Už předem jsem Bráchu důrazně prosila, že jediná dvě místa, na jejichž návštěvě si lpím, je Dvanáct apoštolů a Uluru. Zbytek nechávám na jejich velení. Naším dnešním cílem jsou Apoštolové. Tím ode mne budou mít na chvíli pokoj. Problém je ten, abychom se k nim do setmění dostali. Upozorňuju Bráchu, že je chci nejen navštívit, ale i vyfotit. Prý podle toho, co jsme ujeli by to neměl být problém.

Jenže problém se ukazuje hned v následujícím městečku, kterým projíždíme. Podle našich představ jsme jím měli už dávno projíždět. Konečně se zorientováváme v mapě. Tenhle maják byl úplně jiný, než jsme si mysleli, že to je a k tomu správnému z roku 1848 to máme další dvě hoďky. A Apoštolové jsou ještě daleko za majákem.

Poprvé vidím papoušky. Poprvé v životě ve volné přírodě. Brácha milosrdně přibržďuje. Bílí papoušci hopkají po větvi a já jsem z toho na větvi. Brácha říká, že z minulé cesty mají doma lebku papouška. Copak oni, naši lovci lebek.

Vedro se zvětšuje. Nemůžu udržet nohy na podlaze. Osahávám podlahu a zjišťuju, že pruh vedoucí zrovna pode mnou je rozpálený. Sděluju svůj objev Bráchovi. Naprosto v klidu mě informuje, že právě tam tudy vede výfuk od rozpáleného motoru. Tím pádem musí být trubky taky rozpálené. Logické, ne? Logické ano, ale nepříjemné. S Petrou si vzájemně naříkáme a Brácha nás uklidňuje, že nás zachrání jedině pokud přijde od jihu zima. Zima od jihu. Já zapomněla, že je tady všechno naruby. Teplý severní vítr, z jihu kosa, Orion vzhůru nohama, prý i vodní vír v odpadu se točí na druhou stranu.

Zastavujeme na prohlídku deštného pralesa. Prales je vlastně pozůstatkem praporostu prakontinentu Gondwany. Jsou tu prastaré prabuky jmenující se pabuky (Nothofagus), na nich rostou pramechy. Několik metrů vysoké stromovité prakapradiny - dicksonie antarktické vypadají jako prapalmy. Zvláštností je, že tento druh deštného pralesa roste v chladných podmínkách. Na jihu Austrálie totiž v zimě moc tepla neužije. Prostě na jihu je zima, jasné!

Vcházíme do pralesa a Brácha nás informuje o nebezpečích, která tu mohou číhat. Podle mne je největší nebezpečí on, a proto ho hned varuju: „Hlavně až uvidíš tajpana, tak mi ho neházej za triko jak máš ve zvyku.“ Brácha se směje. Hadi a ještěři, to je jeho vášeň od dětských let. Vy, kteří jste četli moje pomluvy z cesty po USA, jste v obraze. Ale vám, kteří Bráchu ještě natolik neznáte, sděluji, že on prostě vezme do ruky všechno, co se plazí. Ručím za to, že kdybychom potkali Meresjeva, rozpoutá Brácha záchrannou akci.

Naštěstí jsme v pralese nepotkali žádné zvíře. Brácha je zklamán. Jenže nemáme moc času na prolejzání zvířecích schovek. Na závěr se rozcházíme do pralesního mlází vyčůrat. Po návratu se ptám Bráchy: „Tak co? Viděl si hada?“ Petra se směje: „Myslíš toho slepejše?“ Konec srandiček, musíme valit dál za dnešním apoštolským cílem.

Míjíme odbočku k nejjižnějšímu majáku. Jsme tam, kde jsme mysleli, že jsme již přede dvěma hodinami. Jenže po odbočce je to dalších 60 kilometrů. Brácha Petřiny prosby uzavírá tím, že mu jeden maják denně stačí.

Petra se nevzdává. Čte za jízdy průvodce a upozorňuje nás, že pojedeme okolo jeskyně, ve které jsou svítící červi. Upozornění je tak významné, že téměř plynule přechází do příkazu. Brácha odmítá. Není čas. Já se bojím zasáhnout, ale chci Apoštoly. Brácha svádí viditelný duševní boj, s kterou příbuznou si to nerozházet. Telepaticky na něj působím: „Se mnou, Brácha, se mnou. Manželku můžeš vyměnit, ale Ségru máš na doživotí.“

Telepatie zabrala. Pokračujeme v cestě. A druhá výhoda - Petra přestala mluvit. Vydrží jí to skoro stovku kilometrů. Z letargie probouzí Petru i Bráchu až zvíře, které přeběhlo před Autobusem a které oni v předních řadách viděli. Prý to vypadalo jako myš a skákalo jako klokan. Kdoví co se jim zdálo, ale abych je uchlácholila, hledám v průvodci s obrázky. A fakt Klokanomyš spinifexová (Notomys alexis). Brácha mě nabádá: „Zapiš si, cos viděla.“

„Jenže já ji neviděla.“

„Tak sem ji měl přejet. Mohli jsme si ji prohlídnout.“

Kručící břicho za mě dodává: „A sníst.“

Zaháním hlad čtením. Ta myš by se k Bráchovi a Petře hodila, vůbec totiž nepotřebuje pít. Potřebu tekutin zahání jenom potravou. To by ovšem měla smůlu.

Australských myší mám v průvodci celou řadu. A každá jiná. Upoutává mě Vakomyš širokotlapá (Antechinus stuartii), především svým sexuálním životem. Když vypukne rozmnožovací sezóna, samečci propadnou takové vášni, že jenom šmejdí, hledají samičky a když je najdou tak to ... no. Po čtrnácti dnech sezóna skončí a samečci jsou z toho tak vyřízení, že během deseti dnů všichni umřou. Do nového vrhu žijí jenom samičky, které porodí pohrobky, z nichž je asi polovina samečků. Ti do příští erotické sezóny dospějí a historie se opakuje.

Dočetla jsem poučný článek a Autobusem zavládlo hrobové ticho. Já a Petra si představujeme, jaké by to bylo mít na každou sezónu čerstvého samečka. O čem přemýšlí Brácha je jasné z jeho vyděšené otázky: „Myslíš, že mě to může zabít i jednou v roce na Vánoce?“

Za vakomyší následují v průvodci vakotarbík, vakokrt, vakoplch, vakoveverka, vakoplšík, vakojezevec. Z vačnatců by šel docela dobře složit jazykolam. A to vakovlka už farmáři vybili.

Okolo nás ubíhají pastviny a ovce. Ovce se pasou, neubíhají. Petra konstatuje, že na Novém Zélandu byly ovce umytější. Brácha dodává: „Však tam taky pořád pršelo.“ Já jsem z těch nekonečných pastvin nešťastná. Nedočkavě vyhlížím klokany a místo nich okolo silnice vedou stále jenom ploty a ohradníky.

Se soumrakem přijíždíme k Apoštolům. Jsou to skalní útvary v mořském pobřeží. A já zkrátka nevím, proč ze všech obrázků Austrálie mě právě oni a Uluru nejvíce oslovují. Trochu se bojím. Znáte to, když se na něco strašně těšíte a hodně od toho očekáváte, většinou následuje zklamá…, psssssst, Pelda, nic nepřivolávat. Rychle usazujeme Autobus na parkovišti a podle značek trapujeme k vyhlídce. Z původních dvanácti zbylo už jen sedm do nebe se tyčících skal, vystupujících z písečného břehu. Se zatajeným dechem chodím po vyhlídce a kochám se. Je to přesně tak, jak jsem si to představovala. Ne, není! Je to mnohem krásnější, tajemnější, velkolepější. Trochu z toho sice Australani udělali atrakci, ale protože přístup dolů na pláž až k Apoštolům je zakázán, pohled na ně nehyzdí davy turistů. Fotím a nedbám varování foťáku na nedostatek světla, nedbám mraků nad obzorem, nedbám přicházejícího soumraku.

Z vytržení mě vytrhuje až Brácha. Chce pokračovat, dál jsou taky skaliska ve vodě. Podvoluji se většině. Odcházím. Chtěla bych zlíbat Petru i Bráchu za to, že mě sem vzali. Neznám důvod, ale tohle místo je pro mne jako nabíječka pro autobaterii.

Pokračujeme k proláklině Loch Ard Gorge. V její blízkosti se v roce 1878 převrhla loď Loch Ard a 52 lidí přišlo o život. Zachránili se jen kluk a holka. Ale nevzali se. To byla druhá záchrana. Není to ovšem jediná loď, která zde ztroskotala. Pobřežní skaliska byla osudem pro mnoho dalších.

A nejen těm v lodích. Dokonce i těm na souši. V lednu 1990 se zřítil jeden oblouk skalního mostu nazvaného London Bridge. Několik lidí zůstalo uvězněno na zbytku skály vyčnívajícím z moře. Ale všichni byli zachráněni. Je to naše poslední zastávka. Není sice poslední v nabídce tohodle kouzelnýho pobřeží, ale poslední, které my do tmy uvidíme. A tma už skoro začíná.

Takže si sedáme na vyhlídce na lavičku a kocháme se. Vedle stojící skupinka se taky kochá, ale úplně jiným směrem. Jasně, že to jdeme s Petrou prozkoumat. Sledují pláž, na které je jen písek a občas tam zabloudí vlna. V tom musí něco být! Po chvíli se z vln vynoří tečka. Pak druhá, třetí ... Tečky se pohybují směrem k pobřeží. TUČŇÁCI!! Mobilizujeme Bráchu, dalekohled, kameru. Na foťáky je tma. Sledujeme tečky, jak se nemotorně, za občasného odpočívání, blíží k pobřežnímu pískovému valu, kde je čekají mláďata. Jedna tečka zaostává a odpočívá častěji a častěji. Stále je ještě v dosahu vln a větší vlna by ji mohla spláchnout zpátky do moře. Všichni držíme pěstě. Tečka popojde pár kroků a odpočívá. Zbývá zdolat pískovou vyvýšeninu, za ní už bude v ókeju. Mačkáme palce a říkáme: „Do toho, do toho.“ Po několika oddychových pauzách je tečka na vršku duny. Zezadu jde vlna. Voláme: „Zdrhej!!“ A tečka se oklepe a nabere to z kopečka takovýma fištama, že vlna nemá nárok. Tleskáme, objímáme se a jsme šťastní.

Tučňáci vypadají jako scéna z filmu Vrchní prchni, kde všichni číšníci ve fracích honí toho falešného. Ale museli by ho honit chůzí japonské gejši.

Nadšeni sedáme do Autobusu. Já si neodpustím jedovatost na Petru: „Že byly lepší než červi?“ Ale Petra je frajerka, uzná, že měl Brácha pravdu, že bychom všechno nestihli a že byli tučňáci skvělí. První neshoda je zažehnaná a já se modlím, aby byla i poslední. Teď si mě vezte zase klidně kam chcete, až do centra Austrálie nebudu do ničeho mluvit. Hlavně že jsem v Austrálii!! Juchůůů!

Opouštíme pobřeží, míříme na sever, do vnitrozemí. Teď už se vlastně budeme chvíli jakoby vracet k Melbourne. Celá dnešní zajížďka byla jen kvůli mně a mé touze vidět Apoštoly. Ale stálo to za to! Zítra se chceme mrknout na zlatokopy. Víme přibližně, kde je Mistrovství světa v rýžování zlata a některé české závodníky známe. Rádi bychom jim zafandili, jenže ve čtvrtek musíme být na potlachu.

Začíná pršet. Alespoň se umyjou ovce. Brácha zjišťuje, že mu světla Autobusu svítí někde do pryč. Snaží se odhalit závadu. Záhada je odhalena, ale neodstraněna. Vpředu máme totiž na kapotě přidělaný takový, no já bych řekla trubky, a jedna řada trubek je zrovna dost nešikovně před světlama. Systém trubek se jmenuje bullbar a jsou to vlastně mříže, které chrání auto při srážce s býkem. Dobře fungují i při srážce s krávou, ovcí, koněm. Jenom klokan prý, když se chytí ve skoku, tak rozbije přední sklo bullbar nebullbar. Ale přední sklo nám taky klidně může rozbít kamen, který odletí od projíždějícího auta. Nejhorší jsou na to kamiony jezdící středem Austrálie. Jsou tak široký, že kola berou i štěrk z krajnice a neštěstí je hotový. Tak jsme si popovídali o nástrahách cesty, ale to nic nemění na tom, že Brácha na silnici vidí kulový. Ještě větší drama nastane, když ho oslní protijedoucí auto, to pak vidí tuplovaný kulový.

Po hodinové jízdě se světly svítícími do korun stromů jsme groggy. Vyhlížíme kemp, parkoviště nebo cokoliv na přespání. Jako jediné cokoliv se nám jeví odbočka ze silnice. Vede kamsi k pastvinám, takže zastavujeme a budeme doufat, že po ní ráno nepoženou kovbojové svá stáda.

První nocleh. Sklápíme sedačky, leháme si všichni hlavama k zadním dveřím a rekapitulujeme dnešní den. Brácha vyzvídá, jestli se tady budu bát zvířat.

„Nebudu. Mám trénink z domu. Ke mně letos byla zvířata přítulná. Obzvlášť klíšťata. To bys nevěřil, kam všude se takové klíště přisaje. Ještě teď se trochu bojím, aby mi to nezačalo hnisat.“

Petra směrem ke stropu zauvažuje: „Copak hnisat, ale svědit!“

A Brácha to stropu vysvětluje: „A Karel nikde.“ Mizerové!

To víte, u nás je v lese nejnebezpečnější zvíře klíště nebo myslivec, ničeho jinýho se tam bát nemusíte. Tady sice velké šelmy nejsou, ale malých jedovatých potvor spousta. Odvádím pozornost reklamací, že jsem ještě neviděla klokana. Brácha mě okřikuje: „Přece nemůžeš vidět všechna zvířata hned první den. Já tě ráno na klokany vzbudím.“ Usínám mnohem klidnější.

Vlastně neusínám. Brácha s Petrou už chrupou a já nemůžu zabrat. Snad parkujeme v ptačí rezervaci. Ze stromů se ozývá nepřetržitý řev. Ale to není důvod, kvůli kterému nespím. Stále si opakuji, že ti ptáci, kteří okolo nás krákorají, jsou papoušci a stále tomu nemohu uvěřit. Sama sebe musím přesvědčovat, že jsem opravdu v Austrálii.

Zlatý den

Úterý 23. října

Ujeto: za včerejšek 430 km

Moc jsem nespala. Bála jsem se usnout, abych se z toho krásného snu nevzbudila ráno zase doma ve své posteli. A taky jsem spravedlivě hlídala svoji přidělenou třetinu ložnicové ložné ležné plochy. Nechtěla jsem ostatním zabírat místo. Trochu mě tlačila klika od dveří zaklíněná mezi mým pátým a šestým žebrem. Petra spí uprostřed, ta sjíždí dolů a Brácha na druhém okraji spí s hlavou strčenou do vařiče. No, vždyť to bude jenom měsíc :-(.

Ráno hned s rozedněním vyhlížím z okýnka klokany. Nic. Klokani nikde, zato se mi podařilo vzbudit Bráchu. Vyndáváme vařič. Narovnáme dráty, ohnuté podle Bráchovy hlavy do tvaru čtverce, a vaříme snídani. Vločky s broskví a kávu. Vůně kávy a Bráchova pěst budí Petru.

Vyrážíme na druhý den dobrodružství.

Petra naříká na přeležený krk. Brácha cynicky poznamenává, že kdyby nespala tak dlouho, tak by si nic nepřeležela. Já mám větší pochopení a ze zadní sedačky Petru masíruju. Petra vrní blahem. Chválí moje masírovací umění i přesto, že když si to prý dělá sama, taky se uvolní. Ptám se Bráchy, jestli se také uvolní, když si to dělá sám. Místo odpovědi se ozve jen varovné zavrčení. Chudák, měsíc bude mít dvě ženské na krku. To je taky o zlom vaz.

Po několika hodinách přijíždíme do městečka Ballarat. V jeho okolí byla v červenci 1851 odstartována zlatá horečka, když James Esmond nalezl u Clumes zlato. V samotném Ballaratu se kdysi vytěžilo 25 procent veškerého objeveného zlata. Zastavujeme u skanzenu Sovereign Hill. Má to být napodobenina zlatokopeckého městečka a slibuje i možnost rýžování. Zatím je ovšem zavřeno, a tak se rozhodujeme k návštěvě Muzea zlata - Gold Museum. V dešti přebíháme silnici, východem vcházíme suverénně do muzea a nestačíme mhouřit oči proti zlatem odleskům. Je zde nejen ukázka, jak se kde těžilo, ale i co se vytěžilo. Zlaté nugety velikosti mojí hlavy, některé velikosti mojí hlavy i s čepicí.

Navnaděni, co nás čeká ve skanzenu, se vracíme k Autobusu a rozhodujeme přeparkovat přímo před vchod. To abychom se s těma hromadama zlata potom nemuseli táhnout přes celé parkoviště. Jenže naše rozhodnutí je nám houby platné, protože Autobus nestartuje. Brácha se vrtá v jeho útrobách a vykřikuje jakási cizí slova jako nadžampovat, rebuildovat, alternátor a podobně.

První pochopím slovo nadžampovat. Startování stylem baterie-baterie, psáno jumpování, v překladu naskočení. Brácha vytahuje startovací kabely od Pavla a odchází k jedinému dalšímu autu na celém obrovském parkovišti. Auto je terénní a zřejmě i terénně používané, protože mu červené bláto zdobí i střechu. Jeho řidič bude zřejmě taky do terénu, protože po Bráchových slovech bryskně startuje motor a stejně bryskně přejíždí všechny trávníky, které dělí jeho auto od našeho Autobusu. Chlapi kabelama propojují baterky obou vozidel, nejdříve naskočí teréňák a hned vzápětí Autobus. Sláva, je vyhráno! Ale jen na chvíli - do prvního vypnutí motoru. Do té doby musíme sehnat opravnu, pak přijdou na řadu další slovíčka.

Od místního starousedlíka se dozvídáme, že ve městě je opravna REPCO a na třetí pokus ji i nacházíme. Jenže alternátory opravují v její pobočce na druhém konci města. Brácha uvažuje, že by mě a Petru vysadil u skanzenu a sám jel do opravny. Nechceme ho opustit. Opravář v repcové pobočce nejprve uklidňuje nervózního Bráchu prohlášením: „No worries!“ Moc to nepomáhá. Až když zjišťuje, že alternátor je v pořádku a mění jakýsi řemen, který byl od oleje a prokluzoval, podaří se mu uklidnit Bráchu i nás. Nastala ta nejlevnější varianta opravy. Huráááá! Brácha nám za jízdy vypravuje, co všechno by s alternátorem musel udělat, kdyby byl nucen ho přebuildovat. Vysvětluje nám to tak podrobně, jako kdybychom to mohly někdy pochopit. Ale jemu k uspokojení stačí naše souhlasné přikyvování a neutuchající obdiv.

Jsme opět před skanzenem. Mrholí. Platíme dost vysoké vstupné a doufáme, že se nám vrátí ve zlatě. Nejprve prohlížíme hlavní ulici lemovanou dřevěnými domky a dřevěnými chodníky. Vše ve stylu Divoký západ. Všechny domky jsou funkční a ve všech se něco stylového děje. Vyrábí se stylové svíčky, prodává se stylové koření, vaří se stylové jídlo. Funguje stylový poštovní úřad i stylový pohřební úřad. Z programu dne se dozvídáme, že se za chvíli koná ukázka stylových zbraní. Docházíme k ohrazenému prostoru. Uprostřed je stůl a na něm několik ládovaček, pouta, obušek. Přichází uniformovaný stylový četník. Vítá nás a čte zatykač. Bere do ruky pouta a rozhlíží se po obecenstvu. Nevím proč, ale vybírá si mne. Odříká zatýkací formuli a nasazuje pouta. Jsou mi volná, což uznává i četník, a tak mám zkusit z nich vytáhnout ruce. Docela by to šlo. Četník okamžitě zasahuje, informuje nás, že i proti tomuto měli dřív opatření a vytahuje obušek. Prý když se obuškem praští přes ruce, ruce natečou a už jsou pouta akorát. Poté, co se napřáhne obuškem nad mýma rukama, ucukávám, ječím a on z toho má hroznou radost. Dává mi milost a pouští na svobodu. Jasně, že Brácha fotil jako divej. Ach jo, ten bude měsíc sbírat moje snímky se všema chlapama a pak nastane vydírání. Na závěr představení vypálí četník pár ran z perkusních zbraní. Ale nic moc. To když naláduje Karel a obzvlášť, když se namaže a začne perkuzama smažit v obýváku, to jsou šlehy. Kam se hrabe australské četnictvo z předminulého století.

Prohlížíme si stylovou školu, stylovou kovárnu, stylovou výrobu cínového nádobí. Brácha nás neustále láká do stylového dolu. Přesvědčuje mě, že tam budou i skuteční zlatokopové. Mám obavy, aby skuteční nebyli vycpaní, ale nechávám se ukecat. Procházíme dolem společně s jakousi školní výpravou. Mají to tady udělaný mazaně. Všude jsou čidla a při pohybu se spustí tu zvuk závalu, tu zvuk výbuchu, tu výkřik štěstí nad nálezem. Děti jsou z toho u vytržení. Ostatně my taky. V jednom podzemním rozšíření se odehrává divadlo. Promítá se zde běžný zlatokopecký život. Zajímavé je na tom, že se promítá lejzrově. Lejroví zlatokopové drží lejzrové krumpáče a nakládají lejzrové balvany do lejzrových vozíků. Dětem se to líbí. Bráchovi taky.

Pokaždé, když potkáme četníka, sehraje scénku, že jsem mu utekla a opět mě zatýká. Lidi se chechtají a za chvíli mě zná celé městečko. Každý se na mne usmívá, občas něco prohodí. Oni prohazují anglicky, já prohazuji česky a všechno je fajn.

Opouštíme zlatý důl a jdeme se podívat na skutečné zlatokopy. I když spíš na zlatorýžovače. Skanzenem totiž protéká potůček, okolo něhož se povalují pánve a kdo chce, může pokusit štěstí. Sledujeme, jak se zde snaží staří, mladí, hubení, tlustí, bílí, žlutí. Společně si říkáme, kolikrát už byl ten písek proprán a že by musel být zázrak, najít v něm zrníčko zlata. Najednou koukám na okolojdoucího chlapíka a on má na klobouku mezi jinými i odznak z mistrovství světa v rýžování zlata na Kocábě. Okamžitě ho oslovuji a provádím křížový výslech, kde stanují, kde rýžují, kdy přijeli, kdy je mistrovství. Když mi konečně dojde dech, pán se usměje a anglicky odpoví, že on na Kocábě byl, ale je Nor a Češky stojí támhle v potoce.

Přesunujeme se k Češkám. Představujeme se a dozvídáme se vše potřebné. Město Maryborough, kde se mistrovství koná, je odsud šedesát kilometrů. Bohužel začátek a slavnostní průvod městem jsou ve čtvrtek, tedy přesně v den potlachu. Ale máme se zastavit v kempu. Bohužel se dozvídáme i nepotřebné. Jedna ze zlatokopek nám ukázala, kolik v tomto potoce za dvě hodiny vyrýžovala. Nad zpola zaplněnou zkumavkou prohlásila: „Vstupný už mám zaplacený.“ Bráchu s Petrou okamžitě popadá mamon. Předávají mi na hlídání foťák a kameru a už stojí v potoce. Petra uvolňuje krabičku od filmu na sesypávání zlata. Vydržím je pozorovat asi půl hodiny. Na rychlé zbohatnutí to nevypadá, a tak mířím na jídlo. Dávám si sendvič s kafem a mým rýžovačům kupuji čokoládovou tyčinku. Začíná pršet. Brácha zhltne tyčinku, oblékne si moji pláštěnku a hup zpátky do potoka. Já se odcházím ohřát ke stylovému kováři. Jsem promoklá a je mi zima. Petra s Bráchou konečně uznávají, že tudy cesta k obživě nevede.

Za šera a za deště odjíždíme z Ballaratu. Ohřívám si nohy o podlahové vytápění a Petra si pochvaluje spodní vyhřívání.

P.S. Po návratu jsem zjistila, že dotyčná zlatokopka to mistrovství světa vyhrála v kategorii žen. A jí se chtěli Brácha s Petrou rovnat!

Město Maryborough nacházíme bez problémů, ale najít kemp se zlatokopama je horší. Mark Twain o Maryborough prohlásil, že je to železniční stanice obestavěná městem. A měl pravdu. Ptáme se všech zlatokopů, které potkáváme. Naštěstí jsou dobře poznatelní - klobouky s odznakama, kostkované košile, rifle, fousy. Takže poté, co nás navigovali Norové, Švédové a Rakušani, nalézáme kemp. Tu pokecáme s Čechama u auta, tu s dalšíma u stanu. Bolí mě nohy. Vcházíme do společenské místnosti. Brácha poznává Standu, s kterým se viděli před několika lety v USA. Přichází Ríša, Vašek a další.

Jelikož zlatokopové už mají Austrálii projetou, dostáváme užitečné typy na to, co musíme vidět, kde se dá přespat, koho máme navštívit.

Se škodolibou radostí nám vypravují, jak sháněli v buši jednoho slovenského emigranta, u kterého se chtěli podívat na těžbu opálů. Cestu zjišťoval Ríša a jelikož anglicky umí vééélice spoře, ptal se na ní pomocí mezinárodních slov: „Slovák! Emigrant! Buš! Exkurze!“ Ríša se smíchem upřesňuje: „Ale doptal sem se. A ještě jsem nám zajistil nocleh a občerstvení.“ Po příjezdu zjistili, že Slovák je vlastně původem Maďar, a tak na něj Ríša vyvalil jedinou maďarskou větu, kterou znal. V překladu: „To je ale milé překvapení.“ Slovenský Maďar, který svoji rodnou řeč neslyšel padesát let, se rozplakal a celý večer za ně platil útratu, vzal je na nocleh, ráno jim udělal snídani a na rozloučenou daroval bednu opálů.

Vašek mě uklidňuje, že on má Visa kartu České spořitelny, a taky není schopen z bankomatu vyloudit ani kačku, ani doláč. Chyba tedy nebude ve mně. Když se blíží desátá hodina, s Petrou dostáváme nápad, že využijeme kempovou koupelnu.

Sbalíme potřebné, jenže já přicházím ke koupelně o moment dýl. Dveře jsou zavřené a vedle dveří kódovací zařízení. Zrada! Slyším, jak se Petra cáká ve sprše, ale ona neslyší, jak já tady zoufale bouchám. Přichází paní, vyťuká kód a s úsměvem mě, vesničana, vpustí do sprch. Neví, že nejsme v kempu přihlášeni, a tudíž nám nebyl kód svěřen. Skvěle se s Petrou vyrácháme. Já si umyju hlavu a svůj mechový střih suším pod sušákem na ruce. Je to paráda, během pěti minut mám foukanou. Jenom paní, která mě sem vpustila, vypadá, že svého činu lituje.

Poté, co se vykoupal i Brácha, uvařili jsme večeři a kávu na snídani, se loučíme se všema kamarádama a pokračujeme. Musíme ještě večer nahnat nějaké kilometry.

Jedeme za deště. Stále jsem neviděla klokana. Brácha mě uklidňuje: „Vždyť je počasí, že by klokana nevyhnal. Počkej zítra.“ Jo, jenže to už říkal včera.

Po půlnoci jízdu vzdáváme. Petra hlásí, že viděla na dopravní značce stoleček. Brácha otáčí Autobus a na značeném odpočívadle zaléháme. Změna je pouze ta, že tentokrát je uprostřed Brácha. Vypadá jako Jéžišek v jesličkách. Dříve než se s Petrou dohodneme, která je osel a která kráva, spíme jako špalci.

Emový den

Středa 24. října

Ujeto: za včerejšek 254 km

celkem za dva dny 684 km

Sotva se rozední, Brácha nás s bojovým výkřikem: „Austrálie není žádná lehárie!“ tahá ze spacáků. Vyrážíme.

Jenže směr, kterým Brácha vyjel z odpočívadla, se mi zdá divný. Petra se na mne obrací, očima se domlouváme, a teprve potom si troufneme Bráchu upozornit. Brácha otáčí Autobus a varovně mumlá: „Jestli mi lžete!“ Do nejbližšího města sedíme s Petrou jako pěny a bojíme se. Naštěstí nám první směrovka dává za pravdu. Možná přežijeme.

Vyrazili jsme bez hygieny, bez snídaně, bez nadšení. Zuby si čistíme za jízdy čokoládou. Brácha suše oznamuje: „Na osm hodin si naplánujte hlad. To zastavím.“ Vzhledem k tomu, že je sedm, zhltneme další dílek čokolády a jsme odevzdány osudu, tj. Bráchovi.

Snažím se za jízdy trochu dospat. Není to jednoduchý. Nejprve mě Brácha vzbudí výkřikem: „Klokan!!!“ Když se marně rozhlížím po okolí, opraví se: „To byl jen pošťák na kole.“ Podruhý mě vzbudí kazeta v přehrávači. Začínám z ní mít kopřivku. Problém je totiž ten, že máme jedinou, opakuji jedinou, kazetu na měsíc. Já na měsíc, Brácha s Petrou na půl roku. Jsou na ní Bráchovy oblíbené trampské písničky a do této chvíle jsme je slyšeli zhruba patnáctkrát. Těžko mu ji můžeme zakázat večer, když řídí a pouští si ji proti usnutí. Ale po ránu by se na to mohl vykašlat.

V osm hodin se u silnice objevila benzinka, takže Brácha plní svůj slib. Bereme benzín, snídáme vločky s ovocem, myjeme se. Petra Bráchovi rozděluje ranní příděl vitamínů. Rozrovná tabletky na talířku: „Tenhle se zapíjí, tenhle se cumlá ... a to modrý, to je viagra,“ provokativně se na mě otočí: „tys říkala, že si postavíš stan.“ Jó, děti, musíte měsíc vydržet. Ale stan mám, to je pravda. Jenže bych se v něm sama bála, raděj budu měsíc dělat kazišuka.

Ovšem poté, co sedneme do Autobusu, který nereaguje na otočení klíčku, mizí nadšení i sranda. Brácha vytahuje kabely, já odrovnávám věci, aby se dostal k baterce, a Petra domlouvá džamping s dalším řidičem. Sehraný kolektiv, to je nádhera.

Při jízdě spekulujeme jak to, že ráno jsme nastartovali bez problému, a teď ani ťuk. Brácha podezřívá baterku ze slabosti, ale přitom stále opakuje slovo alternátor. Ke všemu štěstí nám po projetí kaluží začalo cosi v útrobách Autobusu vrzat. Jen abychom za měsíc do toho Darwinu dojeli.

Vedle silnice vidíme Emu. Ne nějakou Emu, ale největšího australského ptáka. Zastavujeme a fotíme. Za chvíli nás mají emové plné zobáky a odklusají pryč. Dohadujeme se, jestli je emu pštros. Podle mne není. Existuje pštros africký a emu hnědý (Dromaeus Novaehollandiae). Oba sice spadají do nadřádu ptáků - běžci, ale říct pštros emu je blbost. Do stejného neřádu patří i kiviové a kazuáři. Ty všechny Brácha s Petrou viděli. Na kivie z Nového Zélandu vzpomínají s láskou, ale o australských kazuárech tvrdí, že je to velmi nebezpečné zvíře. Jako má náš domácí kohout hřebínek, tak kazuár jej má taky, ale tvrdý, kostěný. Další jeho zbraní je prodloužený dráp na vnitřním prstu a protože je samotář, každého rušitele se snaží tvrdě ztrestat. Jsou nebezpečnější než krokodýli a hadi.

P.S. Dodatečně jsem od šéfa zjistila, že mám pravdu já. Jako dycky. Je Nadřád - běžci, Řád - Kazuáři a do ní spadají Čeleď - Kazuárovití a Čeleď - Emuovití. Kdežto pštros má svůj vlastní Řád - Pštrosi afričtí, ten má jedinou Čeleď - Pštrosovití a v ní je jediný druh Pštros dvouprstý. Jsou to samotáři.

Pokračujeme v jízdě. Petra nám chce něco sdělit, ale sotva pronese první slabiky, Brácha ji okřikne:

„Nic neříkej! Ségra zapisuje.“

„Ty moulo, já si jenom v zápisníčku škrtám emu.“ Stále mi ovšem zbývá asi třicet zvířat, která mám v plánu vidět. Na prvním místě svítí klokan. A taky mě udivuje, že jsme ještě neviděli žádného původního Austrálce. I když je nemám v seznamu.

V noci mě něco štíplo na čele. V zrcátku studuju, jak štípanec začíná hnisat a zvětšuje se. Jenom Brácha ví, jak mě potěšit:

„Jestli ti neraší parohy. Kdoví, co Karel dělá. Možná se mu po týdnu na moři začíná líbit i kapitán.“

Moji hrubou odpověď naštěstí přeruší Petřiny výkřiky: „Dívej, klokan, tamhle, vidíš, vidíš!!!“ Následuje kvílení brzd. Opravdu u cesty panáčkuje pravý australský KLOKAN. Fakt jsem v Austrálii!!! Chvíli nás pozoruje, přežvykuje a pak pomalu odhopkává. Okamžitě listuju průvodcem s obrázky. To není jen tak, říct klokan, těch je mnoho druhů. Tenhle vypadal na klokana obrovského nebo rudého. Nemůžeme se dohodnout. Buď to byl klokan obrovský, zbarvený rudě, nebo klokan rudý, ale obrovský. A vždyť to je fuk! V jedovatém zápisníčku škrtám klokana!

Míjíme sloupek s dvěma dopravními cedulemi. Jedna upozorňuje Pozor děti! druhá Pozor klokani! A sotva ujedeme pár metrů, leží u silnice mrtvý klokan. Za chvíli další a další. Hotovej masakr. Děti budou zřejmě opatrnější.

Je mi jich líto. Zatracení farmáři, všude naprdí ten svůj dobytek, ohrady, dráty, pletivo a chudáci klokani ani nemají ve své rodné zemi, kde by si skočili. Jestli na svoje práva budou čekat stejně dlouho jako domorodí Austrálci, tak možná příště uvidím klokany jen v rezervaci. A to ještě nevíte, že tady kovbojové jezdí okolo stáda na motorkách. To je úroveň!

Pátrám, kde máme schované na zadním sedadle pásy. Občas nám totiž klokan skočí přímo před Autobus, a Brácha pak dupne na brzdu oběma nohama. No a má strach, že když už uchrání přední sklo zvenku před klokanem, abych mu do něj nevletěla já zevnitř. Vzadu totiž v pohodě pochrupuju a provoz před námi jde mimo mě. Poté, co mě brždění dvakrát katapultovalo, uznávám oprávněnost Bráchových požadavků a připásávám se.

Je to hrozné, ale musíme zase brát benzín. V malé vesničce objevujeme malou benzinku, ovšem neobjevujeme cenu. Brácha jde na výzvědy. Vrací se s informacema jako, že pumpař je Srb, jmenuje se Miloš, je hrozně ukecanej, žije tu dvacet let, se ženou a ... Petra nevydrží:

„A co cena?“

„To nevím, asi ji stanovuje podle toho, jak si s kým popovídá.“

Takže nakazujeme Bráchovi, ať si jde pokecat. Já se dávám do mytí oken celého Autobusu. Máme po skle rozplesklých insektů, že už skoro nic jiného není vidět. Pečlivě všechna okna drhnu a leštím. Musím uznat, že klokani by se mi ze skla dostávali hůř. Aby Miloš nechtěl příplatek za vodu!

Petra chvíli sleduje můj fortel a konstatuje, že bych se v Austrálii uživila. Pak mě volá a ukazuje krásně rudě rozkvetlý strom. Jeho květy vypadají jako štětky na lahve. Smějeme se tomu, ale jen do chvíle než v průvodci s obrázky zjišťuji, že strom se jmenuje Štětkovec nádherný (Callistemon speciosus). Dokonce i v angličtině - Common Bottlebrush. To máme postřeh, jsme šikovná děvčata.

Odjíždíme. Miloš byl zřejmě s Bráchou spokojen, cena byla dobrá. Jenže tady jsme stále v civilizaci, a proto nemůžou pumpaři ceny moc napínat. Horší to bude v opuštěných krajích centrální Austrálie. Uvažuju nahlas:

„Horší kolik bude stát benzín ve středu.“

Brácha sleduje provoz a jen odvětí:

„Tak ho vezmeme ve čtvrtek.“

Na křižovatce jeden z ukazatelů míří k Melbourne. Brácha zastavuje a zkouší nás: „Nevrátíme se?“

Já nemám nic proti: „Strejdův guláš!“

Petra taky vypadá nerozhodně: „... a knedlíky.“ Jenže Brácha stočí Autobus na opačnou stranu, do hor. Pouze nám to připomnělo, že máme hlad. Teda já obrovskej.

V rychlosti vyfotíme cedule - na jedné se s námi loučí stát Viktorie, který opouštíme, a na druhé nás vítá Nový Jižní Wales, do kterého vjíždíme. A honem do města.

Ve městě Albury zastavujeme u našeho oblíbeného typu supermarketu Safeway. Brácha bude cosi šťourat v nitru Autobusu a my jdeme na nákup. Hlavně máme koupit pivo na potlach. To nám Brácha opakuje, dokud jsme v doslechu.

V obchoďáku mi připadá, že mám na všechno chuť a všechno bych snědla. Zastavujeme u pytlů s kandovaným ovocem. Petra mě přesvědčuje, že musím ochutnat její oblíbený kandovaný zázvor - ginger. Fůůůůj, to je hnus! Na povrchu je to sladké, uvnitř hořko pálivé a celkově odporné. Přešla mě chuť na všechno. Kroužíme prodejnou a pivo nenacházíme, zato nacházíme pečená kuřata. Zapomínám na ginger a loudím kuře. Kupujeme jedno kuře a jednu sklenici kyselých okurek. Další objev provádí Petra. Mě by totiž takové běžné věci jako jitrnice, jelítka, kroupáky a uzená kolena nezaujaly, ale Petra vysvětluje svoje nadšení, že takové nezdravé zboží se ve Státech vůbec nevidí. Takže bere sobě a Bráchovi od každého něco. Máme plný vozík, ale nemáme to základní - pivo. Paní pokladní si nás po dotazu změří pohledem a s opovržením nám sděluje, že tady se alkohol běžně neprodává, musíme na druhý konec budovy do Liquor Landu.

Obě sprintujeme s obrovitánským nákupem dlouhou chodbou až k prodejně alkoholu. Je nám jasné, že od Bráchy bude zjebung, kde jsme tak dlouho, ale ještě horší by bylo vrátit se bez piva. Nacházíme příslušnou prodejnu pro vyvrhele společnosti a spěcháme. Prodavač si nás podezřívavě prohlíží, jak se nemůžeme rozhodnout v nabídce piv. Říkám Petře, že nesmíme spěchat, protože prodavač si jistě myslí, že máme absťák a jestli si v příští minutě nelokneme, tak to s námi praští. Obě na to vypadáme - rudé, zchvácené, pot na čele. A do toho se teď ještě smějeme. Sleduju prodavače, jestli nevytáčí horkou linku na psychiatrii a Petra dává do košíku šestku piva. Když ovšem uvidím u pokladny, co vybrala, následuje další záchvat smíchu. Pivo se jmenuje VB a zelená barva plechovky jenom podtrhuje mé totalitní vzpomínky na podobně zbarvené a označené příslušníky Veřejné bezpečnosti. Petra platí a táhne mě pryč.

Brácha nás už čeká s otevřenou pusou a nachystaným výchovným proslovem, ale když uvidí pivo a ucítí kuře, zavírá pusu a startuje. Poblíž města má být jezero Lake Hume a u něho se chceme najíst na nějakém krásném místě.

Začíná pršet. Objevujeme sice jezero, ale než k němu objevíme i cestu, leje. Já udržuji kuře v teplém stavu na mojí podlaze vyhřívané výfukovými plyny. Sliny mám až na Jánošíkovském opasku. Nakonec to nevydrží Brácha. Dupne na brzdu, zastaví u okraje silnice: „Kašlu na krásné místo! Dej sem kuře!“

Otvíráme okýnka, aby se nám nezapotila. Funíme a cpeme do sebe dlabanec. Kosti házíme z okýnka přímo ven. Jistě je nějaké zvířátko ještě dojede. Vše zapíjíme několika loky piva Victoria Beer.

Sežráním kuřete středověká hostina končí, ale nemáme řidiče. Leží neschopen pohybu. Petra nás volá ven a máme pohnout. Pohnout se, ách jo! Neochotně se plížíme k jezeru, ale pohled nás rozhýbe - pelikáni. Krásní pelikáni australští (Pelecanus conspicillatus). Fotíme a točíme sexuální hrátky mých jmenovců. Já se svým automatem mám v hledáčku pelikány jako nepatrné tečky. Brečím po foťáku s zoomem, jenže ten má Karel na moři. Sakra!!! Snažím se k peldům přiblížit co nejvíce. Sedám si na bobek a kolébavými pohyby se k nim šourám. Brácha s Petrou se dusí smíchy. Po návratu mě hned Brácha vyslýchá, jestli jsem se tvářila jako jedna z nich proto, abych se dostala blízko, nebo aby si mě některý pelikán spletl s tou jeho. Blbane, mně jeden Pelikán doma úplně stačí. Ale byl opravdu hezkej, po Karlovi nejhezčí pelikán, jakého jsem kdy viděla.

Obdivuji rozkvetlé akáty. Je jaro.

Loučím se s příbuznými a pokračujeme v cestě. Než stihnu v zápisníku škrtnout pelikány, vidíme, jak jde ibis žlutohrdlý (Threskiornis spinicollis) polem. Zastavujeme, fotíme. Teda jet do Austrálie s foťákem bez zoomu je :-(, možná spíš :-(((.

Po necelém kilometru je zastávka kvůli obrovskému hejnu papoušků. Možná stovky bílých kakadu žlutočečelatých (Cacatua galerita) obsedly mohutný strom. Co následuje, je vám asi jasné - focení a moje naříkání na automat. Hned potom ovšem následuje Bráchovo naříkání. Jestli pojedeme, nebo spíš nepojedeme tímhle tempem, tak na potlach dorazíme po potlachu. Bereme si s Petrou výtku k srdci a sedáme do Autobusu.

Zapisuji ptačí přírustky a libuju si, že mi možná šéf - ornitolog navýší prémie. Do toho Petra zařve: „Ježura!“ Brácha strhne volant, Autobus přeskočí příkop, já udělám čáru přes celý zápisník a kraťasy, vzadu se ozve rána. Vyskakujeme ještě za jízdy jako rota rychlého nasazení a utíkáme směrem, kterým před chvílí utíkala ježura australská (Tachyglossus aculeatus). Ta ovšem slyší dusot našich kopyt a operativně se zahrabává do země. Kouká z ní jenom jehelníček bodlin. Po čtvrthodině čekání Brácha odchází zjistit škody na Autobusu. Po další čtvrthodině koukání na naježený ježuřin hřbet navrhuji: „Hele, já půjdu pryč a budu dupat. Ona si bude myslet, že jsme odešly obě, a třeba se rozkulí.“

Petra s kamerou zůstává na číhané. Docházím k Bráchovi, který opravuje vypadlou rezervu i s rámem. Celá konstrukce je nasazena nějak záhadně vzadu pod autem a nepřežila náš skok. Ale šikula Brašula ji přemluví, aby to s námi ještě nějakou dobu vydržela. Pak společně prozkoumáváme okolí a typujeme, zda čekání dřív omrzí Petru nebo ježuru. Brácha mi nakazuje, že tady v lese, když překračuji kládu, musím si stoupnout na ni a ne za ni. Za ni totiž nevidím a mohlo by mě tam čekat nějaké přítulné překvapení. To není jako u nás, kde by za kládou ležela leda tak další kláda přikrytá kouskem papíru. Tady se může za kládou válet klidně exemplář některého z deseti nejjedovatějších hadů světa, kteří žijí právě v Austrálii. Jak znám Bráchu, nejraděj by je viděl všechny. Místo hadů Brácha nachází houby. Chce je vzít s sebou a na dotaz, jestli je zná, suverénně odpovídá: „Jasně, to jsou eukalyptové podhříbky (Eucalyptus podhribaris).“ Povoluji sběr, ale jsem rozhodnutá, že je jíst nebudu. Nenechám se otrávit houbama, když už se mi podaří vyhnout hadům.

Petra se vrací prý s krásnými záběry. Když já jsem odešla a Brácha navíc bouchnul dveřma od Autobusu, ježura si odfoukla do hlíny, že konečně odjíždíme, rozkulila se a začala si hledět svého, tj. žrát mravence.

Za jízdy dělám osvětu předčítáním z průvodce. Jenže začínám dost nešťastně, citováním rodu. Ježura totiž patří do rodu ptakořitních a to Bráchovi připadá strašně k smíchu. Myslí, že dělám humor. Ale fakt to píšou a do ptakořitních patří ještě ptakopysk. Čtu dál a nenechávám se Bráchovým smíchem odradit: Ježura snáší vejce jako ptáci, mláďata nosí ve vaku jako klokan a je to savec. Samice snese vejce do vaku a tam nosí mládě ještě dva měsíce po vylíhnutí. Potom pro něj vyhrabe noru, do ní ježurátko uloží, a chodí jej jednou za pět dní krmit. Ježury jsou velmi mazané a obratné. A navíc záhadné - dokáží v případě potřeby svoji tělesnou teplotu snížit až k nule. V tomhle záměrném bezvědomí mohou být i sto dvacet dní. To kdybychom dokázali my, tak v nemocnicích mohou propustit anesteziology. Informaci, že latinský název ježury znamená v překladu hbitý jazyk, si nechávám pro sebe. To by Brácha nemusel smíchy vydržet.

Nacházíme městečko Tumbarumba. První úspěch. Dál už budeme muset postupovat podle mapky od australských kamarádů. Zjišťujeme, že mapku mám pouze já. No vidíte, sklerotici, ještě že jste mě vzali s sebou. Při výjezdu z městečka ukazujeme mapku místnímu chlapíkovi a dozvídáme se dvě zprávy. Naprosto klasicky, dobrou a špatnou. Jedeme správným směrem, ale na určené místo se asi nedostaneme. Poslední dny dost pršelo a kde byly potoky, jsou řeky a kde byly cesty jsou potoky. :-((

V této poslední výspě civilizace bereme benzín. S Petrou si čistíme zuby, kdybychom se s někým na uvítanou líbaly. Brácha nasazuje trampský náhrdelník. Taky se přioblékáme. Vypadá to v horách nejen na vodu, ale i na kosu. Brácha nás upozorňuje, že jsme přece ve Sněžných horách a může chumelit. Prý to tam bude pro tvrďáky. Petra, která není pravověrnou trampkou, si dovoluje nesouhlasit: „Spíš pro natvrdlý.“

Z Tumbyrumby vyjíždíme směr Batlow. Podle plánku ovšem musíme po pár kilometrech zahnout doprava a tím pádem opustit civilizaci a hlavně asfaltový povrch. Několik kilometrů jedeme po štěrku a lebedíme si. Pak přestává štěrk i lebedění. Začíná bahno. Petra pronáší optimistické věty typu: „Co když zase ztratíme rezervu? Co když píchneme?“ V okamžiku, kdy se Autobus smykem pohybuje z levé strany cesty na pravou a zpět jako biliárová koule, se Petra zmůže jenom na výkřiky: „Jéžiši!“

Brácha nás i sebe přesvědčuje: „Mám to pod kontrolou.“ Hlavně aby přesvědčil Autobus.

Jediná výhoda hluboko vyjetých kolejí je ta, že snad jedeme dobře. Jinou rozježděnou cestu uprostřed lesa není vidět. Po dalších kilometrech Brácha vydává rozkaz najít v batohu zvadlo pro případ, že by se objevila potlachová vrátnice a lustrovali nás.

Ovšem místo vrátnice je přes cestu potok. Zastavujeme a vydáváme se na průzkum. Je vidět, že přes brod auta jela, ale Bráchovi se do toho moc nechce. Mluví něco o nasávání zespoda, a kdyby motor nasál vodu a tak. Přijíždí terénní auto. Chceme sledovat průjezd, jenže auto zastavuje a osádka s rozpřaženou náručí běží k nám. Rákoska! Vítáme se, představuje mi manžela, diskutujeme o sjízdnosti další cesty. Je to prý už jenom horší. Vzdáváme se. Sledujeme, jak si Rákoskovi v pohodě profrčeli vodou a vracíme se k Autobusu. Zaparkujeme mezi stromy, posilníme se a v pozdní odpoledne se vydáváme na pochod k potlachovišti. Dnešní večer máme na vyhledání místa a kamarádů. Oheň bude až zítra.

První fáze je zdolání vodní překážky. Žádnému z nás se nechce do vody. Prodíráme se houštím okolo potoka, až v jenom místě objevujeme padlý eukalyptus. Ručkujeme s Petrou po kládě. Brácha už prozkoumává křoví na druhé straně a volá na nás: „Koaly, pohněte!“

Asi po dvou kilometrech, během kterých máme na výběr buď bahnitou cestu nebo její křovinaté okolí, se dostáváme k parkovišti aut. Vidíme kamaráda v dlouhém australském kabátě - olejáku. Ptáme se, jak to je daleko na potlachoviště a jak sem dojeli oni. Odpovídá nám měkkou slovenštinou. Napadne mě konečně se taky představit.

„Pelda!“

„Čaroděj.“

Skáču mu kolem krku a chechtáme se. Oba jsme si lámali hlavu, jak se poznáme a bylo to docela jednoduché.

S mnohem lepší náladou docházíme k rojení kamarádů. Zdravíme se a představujeme s prvními dvaceti. Pak už na to kašleme. Začíná být tma a musíme najít Mirka. To se nám daří po další hodině a jen díky tomu, že Mirek mazaně nad jejich stan pověsil americkou vlajku. Diví se, proč jsme pěšky a prý nám vedle svého stanu drží místo. Vysvětlujeme stav potoka a stav našeho Autobusu. Snad ráno. Večer si dáme k hladině kameny, abychom poznali, o kolik do rána voda poklesne. Chlapi se chechtají, že nám půjdou kameny posunout, abychom se tak nebáli.

Téměř do půlnoci postáváme u malých ohýnků, posloucháme kytary a vyprávění kamarádů, potkáváme staré kamarády a poznáváme nové. Jenže pak už nám je zima. Mně a Petře je zima. Děsná. Takže dvoukilometrový pochod zpátky, při světle baterky, cestou necestou. Zpočátku sebou škubnu při každém zašustění ve křoví, ke konci nemám sílu ani na škubání.

Největší zážitek z celé cesty je ledňák obrovský - kookaburra (Dacelo gigas). Ne že bychom ho viděli, ale slyšíme jej celou cestu. Jeho řev zní jako chraplavý smích a mně silně připomíná kolegyni Jíťu. Snad ji šéf nezlobí.

Po přeručkování ležícího eukalyptu nacházíme Autobus v pořádku a vedle parkuje další auto zbabělců. Snažíme se uložit ke spánku. Já už mám od kličky dolík v mezižeberním svalech, tak měním polohu. Petra s Bráchou leží hlavou do kufru, já si lehám hlavou k řidiči. Vzhledem k tomu, že Brácha leží uprostřed a moje hlava je tudíž u jeho nohou, mám obavy, abych se ráno vzbudila. Dneska si je určitě nemyl.

Den D a hadí den

Čtvrtek 25. října

Ujeto: za včerejšek 498 km

celkem za tři dny 1 182 km

To byla noc! Autobus máme trochu s kopce a zrovna já musím ležet v nejnižším bodu. Asi desetkrát jsem se vzbudila zalehlá Bráchou a nohy jsem si mohla narovnat jen s rizikem, že mu vykopnu zuby. A to nás dneska čeká dlouhý, potlachací den! A noc.

Když Brácha s Petrou konečně vypadnou, užívám si alespoň chvíli slastného protahování v uvolněném prostoru. Konečně si můžu natáhnout nohy. Při té příležitosti natahuju i hodinky. Možná natáhnu i bačkory :-). Petra mě natáčí na kameru: „Chtěla jsem filmovat papoušky, ale uletěli, tak aspoň Pelikánovou.“

K snídani vaříme pro změnu vločky s ananasem. Jenže než směs vychladne, připoutají moji a Petřinu pozornost mravenci. To sou kusy! Asi tak pětkrát větší než náš Ferda Mravenec a jestli jsou i pětkrát kousavější, tak to se jim raděj vyhneme. Zatím je v rámci pozorování krmíme cukrem a oni si klidně krystal cukru hodí na záda a uhání s ním do mraveniště. Vzhledem k jejich obrovitosti by možná stejně vesele pelášili i s kostkovým. Vracíme se k Autobusu a k vločkám, ale marně v ešusu hledáme kousky ananasu. Naše pohledy se upřou na Bráchu, ten se ovšem vykrucuje: „No co, byli tady mravenci.“ My ti dáme mravence, ty Pytlíku!

Posilněni vločkama, někteří s ananasem, někteří bez, obhlížíme brod. Voda klesla. Pokud nám chlapi opravdu neposunuli nivelační šutr. Budí se osazenstvo druhého auta - kamarádi z Kanady. Rozhodují se projet. Mají geniální nápad - nejmohutnějším členem jejich výpravy, vážícím jistě přes sto kilo, hodlají přehradit tok a než se nádrž naplní, projedou. Při jeho objemnosti prý možná stihneme projet i my. Jenže dotyčný protestuje. Nakonec potok profrčí bez budovatelských zásahů. Brácha rozhoduje - jedeme. To jsme trampi, co? Vymýšlíme, jak se dostat autem až k ohni.

Petra i s kamerou přechází na druhou stranu, já zůstávám. Kdyby Brácha a Autobus zůstali uprostřed, můžeme alespoň obě vyrazit pro pomoc. Brácha rozjede Autobus na plné obrátky a projíždí vodou. Slyším Petru, jak do kamery optimisticky říká: „Náš teréňák projede všechno.“ Jen to nepřechval, švagrová.

Autobus projel. Následují dva kilometry horské dráhy. Autobus lítá v rigólech, my lítáme v Autobuse, Petra ječí, Brácha na ni ječí, ať neječí. Veselá jízda končí u Mirkova stanu. Dáváme si protistresovýho loka domácí slivovice. Potkáváme Zuzanu a Matteho, kamarády ze Štěchovic. Jezdí po Austrálii už měsíc, takže dostáváme dobré rady. Maťák má na sobě dva svetry a bundu a huláká: „Ještě jsem se neohřál. Až mně někdo bude vykládat o slunné Austrálii, tak ho pošlu do prdele.“ Chvíli vykládáme, ale dlouho na jednom místě nevydržíme. Vydáváme se na prohlídku okolí.

V mapě i průvodci bylo napsáno, že tady je přehrada na Paddyho řece. Čekala jsem mohutné vodní dílo podobné Vltavské kaskádě. Místo toho je tady rybník podobný Přívratskému. Břehy jsou rozbahněné a z rákosí jsou slyšet žáby. Na ty mám políčíno. Nacházíme se totiž v oblasti australské nejvyšší hory a jenom tady žijí krásné paropuchy corroboree (Pseudophryne corroboree). Jsou žlutočerné a vypadají jako tety našeho mloka skvrnitého.

K té nejvyšší hoře - jmenuje se Mount Kosciusko. Takhle blbě ji pojmenoval polský výzkumník po svém krajanovi, revolucionáři osmnáctého století, který to dopracoval až na pobočníka George Washingtona. Pro neslovany je název kopce nevyslovitelným jazykolamem. My bychom to při troše snahy zvládli, obzvlášť já s Bráchou, kteří jsme měli polskou babičku, ale pro zjednodušení jí říkáme Mount Kozí ouško. A pro upřesnění nejvyšší hora celého kontinentu je vysoká 2 229 metrů. Sotva o hlavu vyšší než naše Sněžka.

Plánujeme procházku okolo rybníko-přehrady. Jakmile opustíme potlachoviště, opouštím i já cestu. Konečně se v klidu můžu vyčůrat. Sotva ovšem překročím dva keříky, zůstanu strnule stát. Ze země kouká prostředek černého hada. Ocas i hlavu má schované, ale podle těla to musí být macek. Přechází mě strnulost, běžím na cestu a volám Bráchu: „Had! Had!“ Brácha současně volá Petru a mně poroučí zavést je k hadovi. Je tam pořád, jenže takhle ho nepoznáme. Brácha bere větev a začne do hada šťourat. Had vystrčí hlavu a my na ní vidíme dva růžky.

Šeptám Bráchovi asi proto, aby had neslyšel, že ho pomlouvám: „Co je to za blbost. Zmije růžkatá snad v Austrálii nežije.“

Brácha taky šeptem odpovídá: „To musíme prošetřit.“

A pouští se do dalšího šťouchání. Had se posunuje směrem od nás, což mě trochu uklidňuje. Petra natáčí, já fotím. Had se zastaví a růžky se mu pomalu zasouvají do tlamy. My jsme blbci. Byla to žába, kterou had do sebe soukal a čouhaly jí nohy. Brácha zase šťourá. Jenže had dosoukal žábu a rozhodl se Bráchovi vzdorovat. Otáčí se proti nám a provádí výpad. Bleskově ustupujeme. Nestojíme o to, aby v dalším okamžiku čouhaly z hadí tlamičky naše nožičky. Jenže had není žádnej blbec, ví, že jsme pro něj velké sousto a je mu jasné, že nás dostatečně vyděsil, takže spokojeně odchází. Hmmm odchází ... plazí se pomalu pryč. Petra ještě točí, já už fotit nemůžu, klepou se mi ruce. Brácha je nadšen.

Odmítám jít první. Nastrkuju před sebe Bráchu a ptám se Petry, jestli ona také umí řídit vlevo. Umí, je to v suchu, ztráty jsou povoleny. Přešla mě chuť jít pátrat do bažin po paropuchách. Obcházíme přehradu po stezičce mezi trávou a různým chrundím. Najednou kouknu vedle nohy a řvu na Bráchu: „Ty vole, had! Jako noha.“ Hlavu má jako krajta diamantová, pak následuje kus silného těla, zbytek není vidět. Brácha už má v ruce větvičku a já mám svírání v okolí žaludku. Had na Bráchu vyplázne modrý jazyk, povyleze ze schovky a my vidíme, že had není had, ale ještěrka s nožičkama. Brácha vysvětluje, že barvou jazyka zastrašuje nepřítele. Když ještěrka zjistí, že na Bráchu vyplazování jazyka neplatí, otočí se a odkráčí ... ta opravdu odkráčí pod keř.

Brácha lomí rukama a naříká: „Proč já jsem ji nechytil! Nevíte, proč sem tak blbej a nechytil jsem ji?“ Naše odpovědi, že asi nechtěl, aby ho kousla nebo že je jedovatá, Brácha odbývá jako prkotiny a dál je nešťastnej. Odnešťastnit ho může jenom další ještěrka, kterou si chytne a dostatečně osahá. Za tím účelem se mě stále ptá, jestli nemusím čůrat a posílá mě do houští. Kdepak Brácha, já už ze správné cesty nesejdu.

Bez dalších setkání třetího druhu se vracíme k autu. Okolostanující kamarádi na nás čekají a sdělují nám, že tam byla potlachová policie a že na stanovišti stanů nesmí stanovat auta. Bráníme se argumentem, že v autě spíme, a tím pádem je to vlastně stan. Kamarádi krčí rameny a do toho přichází jeden z pořadatelů. Autobus musí pryč. Sdělujeme, že se nám nechce spát na parkovišti. Pořadatel krčí rameny taky. Nechceme provokovat, loučíme se s Mirkem a odjíždíme.

Brácha je nešťasnej^2. Nepokousanej od ještěrky a teď ještě vyloučenej z placu. Navrhuji zajet k vodě, kde jsme po cestě viděli menší kolonii kamarádů s obytnými auty. Zřejmě taky nežádoucích. Přes blátivost a strmost cesty se nám podaří k vodě dojet. Je to tady skvělé! Nacházíme bezvadný flek u padlého stromu, který nám může posloužit jako stůl, židle, možná i skříň by zmáknul. Spokojeně se zabydlujeme a dáváme se do řeči se sousedy. Představujeme se a zalamujeme palce.

Když dojde na zalomení Bráchy a souseda a soused řekne: „Bongo,“ Brácha zařve: „Ty vole, já tě vůbec nepoznal! Mankote, já tě neviděl dvacet let!“

Bongo souhlasí: „To sedí, já před dvaceti lety utek.“

Brácha nám radostně vysvětluje: „On pořádal ten pochod Hlemejžďák, na kterej jsem v pubertě jezdil,“ a obrací se na Bonga, „Víš, že dlužíš v hospodě za dvacet litrů guláše? Tys ho objednal, hospodskej ho uvařil, pak si klidně foukneš a guláš zkejsnul.“ Takže opět všechno zlé, pro něco ... ještě horší :-).

Bongova Irena nás upozorňuje, že tady blízko vody je i blízkost žab a tím pádem blízkost hadů. Brácha září štěstím. A když mu ještě s Petrou v naší stromové kuchyni opečeme jitrnici, není na světě šťastnějšího člověka.

Při jídle hledám ve svém průvodci s obrázky názvy našich kamarádích zvířat. Takže had byl pakobra červenobřichá (Pseudechis porphyriacus) a je to jeden z nejjedovatějších hadů. Ještěrka byl scink uťatý (Trachydosaurus rugosus) a Brácha měl pravdu, snaží se ohromit nepřítele vyplazováním modrého jazyka. A není jedovatý, takže Brácha opět spouští lament, proč ho nechytil.

Večer na sebe oblékám všechno oblečení, které vlastním, a odcházíme k ohni. Rozhlížíme se, jak australští kamarádi nachystali místo na oheň. Perfektně postavená hranice ze silných kulánků dříví, okolo jsou nadělané lavice na pohodlné sezení, přístřešek s cenama ... a pak moje a Bráchovi oči utkví na totemu. Okamžitě se smíchy válíme po zemi a to já doslova, protože mám co držet, abych se nepočůrala. Představte si: nádherně vyřezaný, vysoký totem a na jeho vršku jako hlavní symbol je v životní, možná i nadživotní velikosti vyřezáno poprsí pelikána. I s křídly.

Brácha mezi záchvaty vříská: „Jak věděli, že přijedeš?!“

Nemůžeme se ovládnout. Jenže to už náš smích upoutává některé z tvůrců a ti se k nám s nasupeným výrazem rozbíhají. To mně připadá ještě srandovnější a nemůžu přestat. Když se ozve výhružné: „Co je tady k smíchu?“

Brácha ze sebe po částech tlačí: „Ségra ... škyt ... se ... škyt ... jmenuje ... škyt ... Pelikánová ... škyt ... škyt.“

Ne že by z toho kamarádi byli odvázaní, ale jako vysvětlení jim to stačilo a snad nebudeme vykázáni z potlachu podruhé a na doživotí.

Jakožto vlajkonoš věším vlajku naší osady. Lpím si na pověšení vedle kanadské. Petra vyzvídá, v kolik hodin bude zapalování. Jenom já vím, co je důvodem její zvědavosti. Vombati! Chlupatá zvířátka velikosti selete, která žijí v podzemních norách a vylézají za soumraku. Nor je tady haba kuk, ale termín za soumraku koliduje se zapalováním ohně. Já jsem z toho taky zkolidovaná, protože bych ráda oboje. Petra má jasno, chce vombaty, Brácha má jasno, chce oheň. Já mám nejasno a než se mi stihne vyjasnit, zahajují australští kamarádi ceremoniál. Vstávám, smekám čepici a snažím se zahnat slzy zpátky do očních důlků. Najednou je mi tak nějak divno, sladko-hořko, radostno-tesklivo, ouzko-široko zkrátka maglajs citů. Jsem šťastná, že jsem se sem dostala, vzpomínám na kamarády doma, na naše, na Karla ... Moji unylou náladu narušuje jenom Bráchovo napomínání Petry, která si tvrdošíjně na hlavě nechává čepici. I při Vlajce. Fuj, švagrová! Petra ovšem není sama a jeden z kamarádů nevydrží a obejde provinilkyně (nevím ženský tvar slova provinilec, ale ony si čepice nesundaly opravdu jen ženský). Brácha se stydí, Petra vrčí, protože měla čepici přisponkovanou k vlasům.

Po pár písničkách se na mne Petra tázavě podívá. Přikývnu a zvedáme se. Za chabého světla baterky odcházíme na vombatí výpravu okolo přehrado-rybníka. Po zádech mi sprintuje mráz, a to ne zimou, ale při představě, co všechno můžeme v noci potkat, na co můžeme šlápnout. Najednou se těsně vedle nás ozve zařičení, zadupání, zahýkání. V ten okamžik se s Petrou držíme v náručí. Naše strachy zkamenělé sousoší Sbratření oživne až při zvuku vzdalujících se kopyt. Divocí koně. Jsme si kvit, vyplašili jsme my je i oni nás. Pokračujeme v naší cestě bobříka odvahy. Našlapujeme potichoučku, polehoučku, protože vombati cítí záchvěvy země a hned prchají domů, do rozsáhlých nor. Ale naše opatrnost nám je prdlajs platná. Z vombata jsme nezahlídly ani chlup. Zmrzlé se vracíme k ohni.

Už probíhá vyhlašování výsledků zpěváckých soutěží a vypadá to, že není zima jenom nám. Většina kamarádů se začíná nenápadně posunovat blíž k požáru, a než známe všechny vítěze, je veškerá uspořádanost okolo ohně v čudu. Kamarádi se začínají bavit ve skupinkách, někde se zpívá a hraje, někde jenom vzpomíná. Střídám party kamarádů a poslouchám. Seznamuji se s kamarádem, který bydlí u Sněžné řeky. Ptá se, kam máme namířeno a když zjistí, že chceme projet Austrálii středem, směje se: „To pojedete tři dny rovně po nudě a pak zahnete doleva.“ Vábí nás k sobě domů. Odmítáme a vyměňujeme si alespoň adresy. Od kamaráda prý ale nemáme očekávat bryskní odpovědi, ke své dopisní schránce to má 14 kilometrů. Po výměně adres následuje výměna přípitků. Za doušek naší lahodné slivovice Popovice dostáváme koštnout umrtvovače chuťových buněk ze Sněžných hor. Kvalitní žíravina.

Další skupinka řeší, kde udělat příští potlach. Švýcarští kamarádi litují, že u nich to nejde: „Když jsme ho pořádali minule, přijely tam autobusy z Čech. Cestovní kanceláře to inzerovaly jako setkání krajanů a přivezly nám tetiny v teplácích a se síťovkama, které se ptaly, kde se prodávají vstupenky. Teď jsou taky problémy s rozděláváním ohňů.“ To kamarád z Kanady má jasno: „Když mi to nepovolí udělat v horách, tak koupím dalších dvacet hektarů pozemku a udělám to na svým. Na soukromý pozemek nesmí policajt vkročit. A to je důvod, proč jsme se na tu Evropu vysrali.“ Netroufám se zeptat, proč nikdo neuvažuje o tom, aby se světový potlach československých trampů udělal v Čechách. Asi že by to tetiny měly ještě blíž a vzaly by i strejduly.

Od dalších kamarádů je slyšet: „Pamatuješ, jak jsme tam u Vltavy na tom kamenu dělali štrůdl?“ Odpověď mi připadá mokrá od slz. A zrovna když si říkám, že to nikdo z emigrantů neměl v tom světě lehké, slyším dalšího kamaráda: „A ti, co zůstali, budou litovat, i když si to neuvědomí, budou litovat.“ Hmm, někdy stojí víc odvahy zůstat. Těžko soudit.

S přibývající hodinou a přibývajícím alkoholem přibývá i siláckých řečí. A já mám novou hru. Poslouchám rozhovory a typuju podle nich, z které země dotyčný kamarád je. Málokdy se zmýlím. Je zvláštní, jak člověk nasákne chováním a móresy země, do které se přistěhoval. Holt, kdo chce s vlky výti ... Američani jsou zdravě sebevědomí a kamarádští. Největší pohodáři mi připadají Australané. Moji domněnku potvrdí i kamarád z Kanady, který si stěžuje, jak museli tvrdě dřít v silných mrazech a sebelitování uzavře: „Tady v Austrálii ste v padesáti všichni v invalidním důchodu a víte hovno.“ Jenže v tom to není.

Odcházím za zvukem kytary. S Bráchou zbožně nasloucháme Danovi z kanadského Vancouveru, který hraje písničky kamaráda Reda. Při Horách Coloráda se mi chce brečet a při písničce Do Kordiller už brečím. Tak konec Pelda, jde se spát. Vytrácím se do Autobusu a tak jak jsem, ve všem tom oblečení, zalézám do své Bambusky, která zaručuje komfort do mínus deseti s teplotní rezervu. Cvakám zubama, ještě když dorazí Brácha s Petrou. Vzpomínám na strejdovu elektrickou deku. Společnými silami se nám podaří Autobus zafunět a usnout.

Pavoučí den

Pátek 26. října

Ujeto: za včerejšek 2 km

celkem za čtyři dny 1 184 km

Od pěti hodin toužebně vyhlížím sluníčko a čekám, jestli rozmrznu. To byla kosa! Moje zimní Bambuska naprosto nestíhala. Nechtěla bych v ní zažít těch deklarovaných mínus deset. Po východu slunce s Bráchou operativně nasazujeme nemrznoucí směs - loka slivovice a vylézáme z auta. Brekekeke. Brácha odchází s ručníkem k vodě. Utahuju si šátek těsněji okolo krku: „Jestli teče teplá, tak na mě zavolej.“ Máme ideu, že uvaříme a rozloučíme se. To první se nám podařilo vcelku bez nehody, to druhé prostě nejde. Už se loučíme tři hodiny a stále potkáváme někoho, s kým si ještě nutně musíme něco říct, vyfotit se, vyměnit si adresu. A když se objeví lidový vypravěč Lucky Jim, už ani já se nesnažím Bráchu popohánět. Jimovy příběhy ze života na drsném severu Kanady a jeho vypravěčský talent nás zdrží další dvě hodiny.

Začínají padat kroupy. Pokud chceme odjet, musíme vypadnout hned, než se z cesty stane klouzavý tobogán. Poslední stisky a polibky. Nejtěžší okamžik cestování - na jedno Ahoj jsou dvě Sbohem. Skáčeme do auta.

Valíme do kopce a modlíme se, ať není důvod k zastavení, nebo se odsud už letos nevyhrabeme. Kopec jsme zvládli a po cestě lesem se opakuje včerejší situace. Petra ječí a Brácha na ni ječí, ať neječí. Docílil toho, že se Petra naštvala a při průjezdu brodem je v autě hrobové ticho. Ovšem kousek za brodem začíná Brácha podivně cukat hlavou. Vypadá jako při záchvatu epilepsie. Zastaví auto, vyskakuje a sundává klobouk. Mám obavy o jeho duševní stav. Uklidňuji se až pohledem na klobouk, na jehož okraji sedí pavouk velikosti valašského koláče. Brácha mně vráží pavouka do ruky: „Drž ho, já si najdu foťák.“ Maminkóó, to je tedy uklidnění!

Po nafocení a omatlání pokračujeme my i pavouk svojí cestou. Podle průvodce s obrázky byl pavouk křižák (Gasteracantha vittata), v angličtině se jmenuje ostnatý pavouk - Spiny Spider. Vypadal nechutně a je prý nechutný i pro ptáky, protože má tvrdý krunýř. Vytýkám Bráchovi, ať si příště takovéhle děsy odpustí nebo že to doma budu žalovat Karlovi. Brácha je v klidu: „Žaluj. Já mu zase ukážu tvoje fotky s Největším kancem Austrálie, s Mužem od Sněžné řeky, se Švýcarským důchodcem, je zajímavý, že si vybíráš vždycky fousáče, samé takové Karly.“ Vyděrač!

Potkáváme protijedoucí auto. Naštěstí je to terénní džíp, a tak slušně uhýbá našemu Autobusu z cesty. Uvnitř jsou místní lesáci a mávají nám. Bavíme se představou, jestli pojedou okolo tábořiště a tam uvidí tři sta lidí v maskáčích. Určitě jim to bude připadat jako sraz teroristů.

Cesta zpátky vypadá nějak jinak. Nevíme kudy kam. Zahneme špatně na Batlow. Dávno jsme měli být na kloudné silnici, a zatím jedeme stále po lesní cestě. Naštvání nás přechází, až když uvidíme vombata. Konečně! S Petrou se k němu řítíme, Brácha zůstává v autě. Vombat je totiž mrtvý u silnice a trochu zatouchá. Ale živého zřejmě neuvidíme. Od hrabání nor má vymakané svalnaté tělo a Australané tvrdí, že srážka s ním je jako najet autem na kámen. A je to vačnatec, což ovšem s Petrou zjišťujeme až z průvodce, nikoliv průzkumem mršiny

Za chvíli vidíme i klokana. A ještě k tomu živého. Zásluhou obou kapsářů se nálada v autě zlepšila a zabloudění už nikdo nelituje. Je zvláštní, že izolovaností Austrálie od ostatních kontinentů se vačnatci nevyvíjeli dál v placentáře. To jest v ty savce, u nichž se embryo vyvíjí v placentě. U vačnatců se embryo musí samo doplazit do vaku matky, který slouží jako inkubátor a tam se dopeče. Mně zatím všechno v Austrálii připadá takový pohodový a v klidu, a tak i kapsáře podezřívám, že na nějaký další vývoj byli líní. Spokojeni sami se sebou.

Nakonec jsme i Batlow trefili. Ve městě Tumut mám poslední možnost volby, jestli si udělat zajížďku do Sydney nebo to namířit k centru kontinentu. Stáša měl pravdu, měsíc je sakra málo. Ráda bych v Sydney viděla Operu a Harbour Bridge, ale je to skoro tisícovka kilometrů navíc. Brácha mi chce vyhovět a nechává volbu na mně. Vše rozhoduje duha. Najednou totiž ustal déšť a nad Sněžnými horami vylezlo nádherné barevné spektrum. Mám jasno, nechci vidět díla člověka, betonové, železné a železobetonové konstrukce, chci vidět díla přírody.

Najíždíme na Sturt Highway, silnice číslo 20, a té se budeme držet stále na západ směr Adelaide. První projíždíme městem Wagga Wagga. To není omylem dvakrát napsané slovo, to je celý název. Prý opakovaní jednoho slova znamená znásobení jeho významu. Já si to vysvětluju tak, že třeba včera včera by znamenalo předevčírem. Cedule oznamující, že do Adelaide je 1 160 kilometrů, nám nepřipadá moc povzbudivá. Především proto, že tuhle cestu prostě musíme projet a nemáme na ní plánovaný žádný atrakce.

Aby nám cesta aspoň trochu ubíhala, dělám osvětu a čtu z průvodce o pánovi, po němž se silnice jmenuje. Charles Sturt byl Angličan a objevitel. Objevil mimo jiné i řeku Murray, kterou jsme my objevili ve městě Albura a kterou ještě párkrát potkáme. Není divu, je to nejdelší australská řeka, 2 600 km. Sturt byl znám svým přátelským chováním k domorodcům a odmítal vůči nim používat násilí. Tak se hodláme chovat taky. Ovšem podmínky Sturtových cest do vnitrozemí byly tak extrémní, že po jedné z výprav na čas oslepl a potíže se zrakem měl potom až do konce života. Tak velcí objevitelé snad nebudeme.

Začíná se smrákat. Brácha zapíná světla, která osvětlí okolní křoví, ale silnice před námi zůstává ve tmě. Uvažuje o tom, že by bullbar odmontoval. Jenže zrovna když dojde ke skálopevnému rozhodnutí, že tuto operaci zítra provede, vyskočí do silnice klokan. Hypnotizován našimi reflektory zůstane trčet přímo v cestě. Brácha stojí na brzdě oběma nohama, my s Petrou chytáme sebe a ostatní předměty letící Autobusem. Těsně před klokanem kola zastaví, Brácha stáhne okýnko a zařve směrem k vačnatci: „Máš chrápat, blbče!“ Nevím, jestli klokan umí česky, nebo jestli vůbec nějak umí, ale poslušně odskáče. Nebo spíš odhopká. Podle mých vyčtených znalostí to byl klokan velký a ten taky může na jeden hop udělat i třináct metrů. Tenhle se flákal. Asi se nemohl rozloučit s našimi světly, se kterými by se Brácha nejraději rozloučil okamžitě. Situace zachránila život nejen klokanovi, ale i bullbaru. Utvrzen v jeho užitečnost se Brácha smiřuje s tím, že ho nechá a za nočních jízd bude cestu nahmatávat.

U města Hay se objevuje cedule Adelaide 866 km a my uznáváme, že jsme si vylepšili skóre a máme nárok na odpočinek. Hlavně také proto, že Brácha si proti únavě začíná po stoprvé pouštět naši jedinou kazetu. Na potlachu jsem při výměně adres vyslechla všechny kamarády, že bych si vyměnila taky kazetu do auta. Nikdo neměl. Pane Bože, já se snad raděj naučím zpívat nebo si ochočíme papouška!

Zapíchneme Autobus pod nejbližší eukalypty, sebe zapíchneme do spacáků a ještě probíráme náročný den a Bráchovu skvělou reakci na klokana. Při otázce, v kolik je ráno budíček, Petra hlásí: „Já vstanu, až mě vzbudí boucháním ocasem do auta.“

Otáčím se na Bráchu a ten polospící zavrčí: „Ona myslí klokana, né mě.“

S Petrou se ještě půl hodiny chechtáme do spacáku.

Ještěrčí den

Sobota 27. října

Ujeto: za včerejšek 334 km

celkem za pět dnů 1 518 km

Vyjíždíme za úsvitu. Brácha nás vzbudil naprosto neurvale, nebylo žádné bouchání na auto. Stihli jsme sotva kafe a vločky. Remcám.

První zvíře dnešního dne je přejetej klokan. Neměl takové štěstí jako náš noční kámoš. Už na něm hodují vrány a Brácha se na nás otáčí: „Mám vám taky zastavit na bufet?“ All you can eat. Je mi ho líto. Klokana, ne Bráchy. Připadá mi, že všude jsou dobytkáři, všude se okolo silnice pasou krávy nebo ovce, všude jsou ostnaté dráty. A co vlastně zbývá na chudáky původní zvířátka? Stejný prd jako na chudáky původní obyvatele. Za chvíli bude v Austrálii klokan chráněný zákonem. Jestli je dřív nevyvraždí.

Po pár kilometrech moje černé úvahy potvrzuje přejetá goana. Varuju Bráchu, že se musím najíst, nebo se mi na příští mrtvolu začnou sbíhat sliny. Zastavujeme u benzinky. Během jídla sledujeme přijíždějící auta. Upoutá nás jedno, jehož osazenstvo na sebe mluví česky. Okamžitě zapřádáme hovor a představte si, odkud jedou - z celosvětovýho potlachu! A dokonce bydleli na stejném fleku pro vyděděnce jako my, jenže měli nad autem vysunutý nástavec na spaní a před autem natažený igelit, takže je nemůžeme poznat. A taky už na sobě nemají maskáče. „Ty jsme sundali hned po odjezdu. Teď s těma teroristama ti v nich nedají ani benzín.“ Nikdo na sobě nemáme maskáče, za to na sobě máme spousty much. S oteplením přibylo insektů. Už to začíná! :-(

Jsou to bezva lidičky, manželský pár se synem a jejich kamarád. Usedáme ke stolku a mezi odháněním much vyzvídáme. Nedají se moc pobízet a valí na nás rady:

- nevynechejte jezero Eliot, 5 km za gridem vlevo, po prašňačce 15 km

- v Andamooce má opálový důl a hospodu Slovák Štefan, pozdravujte ho a určitě se tam stavte

- po cestě je městečko Roxby, tam přehlaste auto, mají tam naprosto pohodový policajty

- Daily Waters - hospoda s nejodlehlejším semaforem

- Douglas Hot Springs - horké prameny nad Pine Creak

- Edith Falls ...

Všechno zapisuju. S přehlášením auta si nemáme dělat starosti, to by policajti kontrolovali, jen kdyby nás kvůli něčemu stavěli. Brácha dodává: „No kvůli rychlosti nás určitě stavět nebudou.“

Kamarádi bydlí v Adelaide a litují, že my přes ní nepojedeme. Vzali by nás na ryby na jezero plné pelikánů. Jééé, to je škoda! Tady je prý ve vodách kapr jako škodná. Nikdo kapry nejí a když ho rybář vytáhne na břeh, nesmí ho hodit zpátky do vody, ale musí ho zabít. A tohle už pelikáni moc dobře vědí a na rozdíl od Australanů kapry jedí a rádi. Takže obchází okolo rybářů jako mlsní psi a čekají na dlabanec.

S nejprosebnějšíma očima, jaké umím, se obracím na kamarády: „Símvás, nemáte na vyměnění kazetu do auta? My máme jen jednu ...“ Brácha se na mě oboří, co že mám proti jeho oblíbené kazetě, ale i on by ji vykšeftoval. Kamarádi souhlasí a nabízí: ejsídýsí, Doors a další názvy, které vůbec nevím, co znamenají. Rezignujeme, necháme si svoji.

Následují rady týkající se západní Austrálie, kterou já už neuvidím. Odcházím do umývárky a provádím alespoň symbolickou očistu. Umeju si i hlavu, udělám si foukanou pod sušákem na ruce a vracím se k diskutující skupině. A všichni pozorujeme zvláštní úkaz - nejdou na mě mouchy. Buď bylo mýdlo v dávkovači smíchané s repelentem, nebo mouchám voňaví lidé nevoní. Vidíte to, čuňata!

Loučíme se. Brácha s Petrou musí slíbit při zpáteční cestě návštěvu. Za půl roku, to já už budu makat v práci. Fuj práce, co to je za sprosté slovo!

Naše další plánovaná zastávka, město Mildura, je vzdálená 350 kilometrů, takže se pohodlně usazujeme. Rekapitulujeme snídani, ke které jsme si dopřáli párky. Nahlas uznávám, že jídlo v Austrálii a u nich ve Státech se vůbec nedá srovnat. Neradi, ale Brácha s Petrou to uznávají taky. Koupená jitrnice byla fakt jitrnice, dnešní párečky byly opravdu masovoučké párečky. Je pravda, že oboje vyráběl asi Polák, protože firma se jmenuje Kranski. Ale i chleba je jedlej chleba, a ne americká, sladká, fujtajblová buchta. U Jiřiny byl koupený koláč stejně dobrý, jako kdyby ho pekla moje moravská tchýně. A když připočítám pohodové lidi, vychází mi výsledek rovnice, že bych tady klidně zůstala.

Z rozjímání nás vytrhne Bráchovo dupnutí na brzdy. Na silnici je ještěrka. A ke všemu nadělení i živá.

Brácha je pevně rozhodnut: „Tentokrát ji chytím. A pomazlím se s ní.“

Svoje předsevzetí plní do posledního detailu. Musíme dělat snímky typu Brácha s ještěrkou v pravé ruce, Brácha s ještěrkou v levé ruce, Brácha s ještěrkou v obou rukách. Ovšem nevaroval nás, že to samé bude požadovat i po mně a Petře. Takže nejdřív záběr Petra a ještěrka. Když jsem na řadě já a cukám se, Brácha mi vysvětlí, jak mám ještěrku držet za hlavou, aby mě nemohla kousnout. S hrůzou přebírám ještěrku od Petry jako štafetový kolík. Tvarově je podobná scinkovi uťatému ze včerejška, ale nemá malovanou kůži, nýbrž má na sobě černé šupiny. Asi opravdu není nebezpečná, jenom z ní vypadlo cosi teplého, hnědého. Chci ji štítivě odložit, ale Brácha požaduje ještě záběry pro kameru, do které hlásí komentář: „Holky s ještěrkou. Ještěrka se strachy posrala, holky nevím.“ Na závěr předávám opět štafetovou ještěrku Bráchovi a on ji odnáší do louky dál od silnice. Když ho vidím, jak v sandálech prochází trávou, modlím se, aby nepřinesl další exemplář plaza, pro změnu zakousnutého do jeho lýtka. Brácha se naštěstí vrací k nám a zachráněná ještěrka běží nevděčně směrem od nás. Zřejmě se po noci chodí vyhřívat na asfalt a ne každý řidič je takový blázen jako Brácha, aby kvůli nim brzdil. Jest pravda – Brácha a slovo normální se málokdy sejdou.

Teď je ovšem nadmíru spokojen. Já mu ještě chytrostma z průvodce vysvětluju, proč se tenhle scink jmenuje uťatý. Protože vypadá, jako kdyby mu konec ocasu někdo uťal. A není to pro nic za nic. Při napadení se scink uťatý stočí tak, že má proti nepříteli hlavu a konec ocasu, které jsou od sebe k nerozeznání. Takže má šanci 1:1, že mu bude sežrán zadek místo hlavy. No a bez ocasu se dá žít líp, než bez hlavy. I když Brácha nesouhlasí. Proto on se nám tak kroutil v ruce. Měl smůlu, že na nás nezabíral ani modrý jazyk, ani utnutá prdelka, ale zase měl štěstí, že jsme snídali a ještěrky nežerem. Zatím.

Sleduju a komentuju nepořádek okolo silnice. Brácha dodává: „To by se ve Státech nestalo.“ Pravda, nestalo, tam má každý kousek silnice někdo adoptovaný a stará se o něj. Jenže taky je pravda, že mně celý Státy připadají jako Potěmkinovská vesnice. Bráchovi to ovšem neříkám, je mladší ročník, neví, kdo byl Potěmkin, a kdyby to věděl, mohl by mě tady v buši vybušit.

V rámci přehrabování našeho systematického chaosu v autě nacházím buráky. Jásám nad nálezem a se mnou jásají i ostatní. Jenže máme ruce od scinka. Svádíme boj mezi mlsotou a smyslem pro hygienu. Zjišťujeme, že do Milďoury je to usmolených padesát kilometrů, a pokusíme se tedy ovládnout naše smyslné chutě. Lepší, než abychom chytli nějakou ještěrčí infekci. Největší hrůzu má Brácha, že by byl taky uťatý.

Ještě musíme projet okolo cedulí, kterými se s námi pro změnu loučí Nový Jižní Wales a vítá nás stát Viktorie. Je poledne a od rána máme za sebou skoro pět set kilometrů. To jediné omlouvá můj a Petřin flegmatický přístup k cedulím. Minuli jsme je bez vyfocení.

Zastavujeme v krásném parku u řeky. Jak jinak, u řeky Murray River, naší věrné průvodkyně. Tenhle australský veletok je srandovní tím, že pramení kousek (rozuměj - australský kousek) od pobřeží v Australských Alpách, jenže na jejich špatné straně, a tak se musí další tisíce kilometrů drápat přes tři státy. Zato má čest dělat dvěma z nich, Viktorii a Novému Jižnímu Walesu, přirozenou hranici. V Jižní Austrálii se vlévá do Lake Alexandrina, které leží těsně u Indického oceánu. Ta řeka má fakt smůlu, taková štrapáce a ani se oceánu nedočká.

Jako všude v australské civilizaci jsou i zde na dosah umývárny, záchody a pitná voda, takže hned po odmoření rozděláváme na deku zásoby. Sledujete, jak se Brácha s Petrou hezky naučili v poledne obědvat? Něco pro ně tak nezvyklého!

Pozorujeme proplouvající kolesové parníky a já taky proplouvající pelikány. Jeden opeřenec přijíždí až ke břehu a žebravým pohledem sleduje náš hodokvas. Beru suchý chleba a sedám si na břeh. Pelikán párkrát zabere nohama-pádlama a je u mě. Takže já na břehu, pelikán ve vodě a předáváme si chleba přímo z ruky do zobáku. Volám na Bráchu: „Dělej! Foť! To je jedinej pelikán, který mi zobe z ruky.“ A ještě k tomu suchý chleba, tím bych svého domácího Pelikána neuctila. Na toho by zabralo, kdybych tak držela v ruce stehno z kačeny, nebo celou kačenu ... se stehnama, mezi st... nebudeme to rozebírat.

Podle Bráchových informací má být v Milduře nejdelší bar na světě. A Brácha si na něm trvá. Zřejmě si myslí, že v něm budou čepovat i nejdelší drinky na světě. Na pět zeptání se ocitáme u baru. Všude je ovšem podezřele klid, žádné potácející se postavy, dveře jsou zamčené. Čteme ceduli o uzavření baru a nadáváme. Hezky v češtině si ulevujeme. Zastaví se u nás stará paní, kterou doprovází něco mezi bodyguardem a pečovatelkou. Paní nás chvíli poslouchá, goriloun jí zatím šel otevřít dveře v přistavené limuzíně, a najednou ze stařenky vypadne česko-slovenská věta: „Ako sa máte?“ V tu ránu jsme s Petrou u ní, představujeme se a vyprávíme, odkud jsme my (to vy víte) a kde se tu vzala ona (to vám musím popsat). Vyprávění ovšem pokračuje v angličtině. Paní nám vysvětluje, že její manžel byl Slovák a od něho se pár vět naučila. Přišli do Austrálie v roce 1928 a v současné době je vdova a po manželovi vlastní pekárny po celé Milduře. Když v jejich pekárně řekneme, že známe Stelu Hudak, dají nám rohlíky zadarmo. Ale to už ji táhne gorilo-chůva k autu. Zřejmě zjistil, že paní Stela něco rozdává a má strach, aby nezměnila závěť.

Petra chce hledat pekařství a rohlíky zadarmo, Brácha odmítá projezdit benzín za fůru dolarů kvůli rohlíkům za pár šušňů. V klasickém obchoďáku nakupujeme zásoby, včetně další šestky Veřejné Bezpečnosti. Brácha si libuje. Takhle se v pivu nikdy na cestě nerozšoupl. Svádí to na mne, že sem hubená, zelená, neduživá a nutně potřebuju pivo na dobré trávení. Takže mi vždycky ochotně otevře plechovku piva, já si dvakrát loknu a on se pak obětuje a dopije ji. Copak, mně by dobře trávilo, kdyby bylo co. Jakmile bych nebyla ve střehu, protáhly by se přestávky mezi jídlem klidně na celý den. Musím být bdělá a ostražitá.

Jak už jsem psala, pivo se prodává ve speciálních obchodech pro alkoholiky, ale nepsala jsem, že i cena je speciální. Například teď zrovna jsme nakoupili jídlo pro tři lidi minimálně na čtyři dny a celý nákup stál stejně jako ta šestka piva. Holt, když seš notor, plať jak motor!

Po výjezdu z města budeme muset doplnit zásoby poživatin i pro Autobus. Vyhlížíme benzínku, a najednou je před námi čerpačka, která se nedá přehlédnout. Ne tak kvůli ní samotné, ale kvůli okolí. Okolí je totiž vystláno motorkama, harlejáci i silniční, vše naleštěné, na stojáncích. Zastavujeme. Obcházíme motorky. Petra chce kamerovat, Brácha ji okřikuje. Mají zkušenosti s hárlejáky ze Států, kteří nesnáší žádné jiné lidi. Jestli je podle nich vůbec někdo další člověk. Jenže tito se usmívají, na to, že fotíme a točíme, potěšeně kývají, v klidu, pohodě. Chystají se na odjezd. To musíme zažít!

Za deset minut jeden zařve: „GO!“ Motorkáři se zvedají jako vojsko krále Artuše, nasedají na koně ... blbnu, na motorky, startují! Karle, proč tady nejseš, to je serenáda, to je orchestr! Odjíždí první a za ním celý hejno. Někteří nám mávají, my máváme všem. Jeden z nich nám zamává, zvedne motorku na zadní a po zadním kole se řítí v protisměru až k obzoru. Tak to by ani Artušáci nezvládli.

Plni dojmu bereme benzín a kecáme s čerpadlářem. Tedy já se moc neúčastním, především proto, že pohovor se koná v angličtině a taky proto, že jsem uchvácena hejnem much, které na čerpadláři hostují. Holt začíná se oteplovávat a taky přimouchovávat. To bude hrůza! Naštěstí jsou tyto mouchy se svým hostitelem spokojeny a na nás nejdou. Brácha vypráví o našem setkání s paní Stelou a čerpadlář říká, že pan Hudak byl jeden čas jeho šéf. A že to byl šetřil. Jeho heslo prý bylo: „Když rozhazuješ z cizího, neušetříš na svém.“ No co, měl pravdu. Tady není socialismus.

Okolo nás stále pobíhají čerpadlářovy vnučky postrojené za jakési kouzelníky. Předpokládám, že to patřilo jako atrakce ke srazu motorkářů. Střapce z čarodějnických čepic jim slouží k odhánění much. Budeme si muset taky nějaký pořídit. Občas odeženou hejno i z dědečka, ale to se k němu vždycky věrně vrátí.

V autě určujeme náš další cíl. Zuzana a Petr, dcera a zeť strejdy Anteho, u kterých jsme internetili, nám poradili, že ve městě Paringa je restaurace, kde prodávají skoro české řízky za pouhých 2,5 dolarů a velké přes celý talíř. Takže ještě chvíli pojedeme státem Viktorie, pak vkročíme do státu Jižní Austrálie a kousek za hranicema budou řízky. Vzhledem k tomu, že jsme ráno vyjížděli z Nového Jižního Walesu, tak za den zmákneme tři státy. V Evropě by to nebylo nic divného. Karel na jeden zátah projede Rakousko, Slovinsko, Chorvatsko a teprve u moře mě pustí vyčůrat. Jenže Austrálie je velká jako celá Evropa a je rozdělena na pouhých šest států a dvě teritoria - Queensland (tam bydlí Stáša), Nový Jižní Wales (tam byl potlach), Viktorie (tam bydlí strejda Ante), Jižní Austrálie (tam právě míříme), Severní teritorium (tam je Darwin, odkud odletím, doufám) a Západní Austrálie (po ní budou pokračovat Brácha s Petrou), Teritorium hlavního města (Canberra, tam nechceme nic) a ostrovní stát Tasmánie (tam pojede Brácha s Petrou před odletem). Když už jsem v tom poučování, na plochu by se Česká republika vešla do Austrálie asi stokrát a na celém tom obrovském území žije 18 miliónů obyvatel. Z nich pouze jedno procento jsou obyvatelé původní - Austrálci. Konec výukového programu.

Podél silnice se táhnou lány polí, sadů a vinohradů. Jenže my už vše nakoupili v obchoďáku, a tak podélcestní prodavače míjíme s nezájmem. Mně to ovšem ladí chuťové buňky. Něco bych slupla, jedeme už dvě hodiny. Ptám se Petry: „Jak daleko je to k řízkům?“ Dozvídám se že jenom 50 kilometrů. Ovšem než najdeme hospodu, než nás obslouží ... začínám tahat potraviny z našich zásob.

Brácha naříká: „Ségra už zase žere!“ Ale podaný chleba se sýrem neodmítne.

A jak si tak debužírujeme, objeví se na silnici cedule FRUIT INSPECTION. Dostávám rychlé vysvětlení, že to jsou oblasti, ve kterých je přísně střeženo zavlečení jakýchsi much napadajících rostliny. Takže se přes ně nesmí převážet žádné ovoce. Současně dostávám příkaz veškeré ovoce schovat. Ukládám jablka na dno mého příručního baťůžku pod foťák, pod čepici, pod zápisník. V klidu zastavujeme.

Fruit inspektor sotva pozdraví, a už strká hlavu do auta. Chce otevřít cooler, což mu ráda provedu, neb vím, že tam nic nemáme. Vysouká hlavu z auta a chce otevřít kufr. Jde s ním Petra a nestačí zírat, jak se nám chlap hrabe v zásobách. Kontrolfruťák vytáhne vítězoslavně svůj úlovek - česnek z Viktorie a cibuli z Nového Jižního Walesu. Petra se brání. Já se chci taky bránit, vždyť mají kontrolu na fruit - ovoce, a přitom česnek a cibule jsou zelenina. Do prkýnka, nemůžu si vzpomenout, jak se anglicky řekne zelenina. Kontrolkruťák hází zabavené zboží do krabice i přes Petřin odpor. Petra mu přeje ironicky dobrou večeři z našich potravin. On nehne ani brvou a jde čekovat další auto. Nas*aní odjíždíme. Vegetables!! Teď to vím, zelenina, jak to že nám sebral zeleninu, když chtěl ovoce. Jenže v rámci hesla ‚Nemluvte za jízdy s řidičem‘ raději celou věc nerozmazávám. Čert vzal cibuli i s česnekem, řízky nám to vynahradí.

Jsme tedy v Jižní Austrálii, kam mouchy možná přeletí, ale rozhodně nepřejedou. Hraniční cedule jsme nevyfotili z jednoho prostého důvodu, protože jsme je ani neviděli. Vzteky se nám zatmělo před očima nebo byly nějak maskovaně schované za kontrolorama. Kašleme na ně.

V Piňďouře vyhlížíme řízky. Zatím vidíme jen strašidelnou výzdobu a teprve nám dochází, že je svátek Halloween. Proto byly pumpařovy vnučky postrojené! Ovšem mnohem horší byli ti černokněžníci na hranicích. To než strávíme, to bude trvat.

Zastavujeme u krásné restaurace jménem Possum‘s Bar. Bohužel to není ta řízková. Obrovskými okny nahlížíme dovnitř, kde jsou čistě prostřené stoly, nachystané příbory, ubrousky, talíře a talířky. Zatím je zavřeno, ale vypadá to na nějaký banket nebo svatbu. Nic pro nás. Smutně odcházíme do té naší, kombinace herny a knajpy čtvrté cenové skupiny. Všude zakouříno a nikde řízky. Petra vyslýchá číšnici. Řízky jsou pouze v poledne. Teď máme pět odpoledne, takže utrum. Ze zoufalství si dáváme kafe, které je pro hráče na automatech zadarmo. Prohráli jsme dolar a odcházíme.

Zklamaně se táhneme k Autobusu okolo čisťounké Possumové restaurace a opět mlsně nahlížíme. Uvnitř přibyli nějací lidé, ale hlavně přibylo jídlo. Kdybyste to viděli - chladící stůl s horama šunky, salámů, rolád, vyhřívaný stůl s nádobama, z kterých čouhají kuřecí stehna, pečená masa, rybí ocasy, stoly s kopcema příloh, hranolkama, ryží, bramborama, mísy omáček, chladící pulty se zmrzlinou, zákuskama, dortama, další stoly prohýbající se pod tíhou všemožného ovoce ... já to nemůžu ani popisovat, slintám na klávesnici. Vypadáme jako z Ladových obrázků, kde chudé děti nakukovaly oknem, co přinesl Jéžišek těm bohatejm. První nevydrží tato muka Brácha a odchází ke vchodu zjistit, jestli bychom neproklouzli. V mžiku se vrací s pusou otevřenou a rukama nahoře: „To je All you can eat a je za třináct dolarů. Zvu vás na oslavu Halloweenu, strašidýlka moje!“ Kdo neznáte tenhle typ restaurace, je to v překladu Sněz všechno, co můžeš. Češi název volně překládají Naper se a pukni, což také víc odpovídá české povaze.

Zkrátka Brácha cáluje poplatek a vstupujeme do království pozemského. Neustále si přinášíme další dobrůtky, chceme od všeho ochutnat. Ignorujeme pouze přílohy. Kdyby viděly naše šetřivé, české babičky, které skákaly přes ploty pro brka, jak my se tady pereme šunkou bez chleba, pečínkou bez brambor, kuřecími stehny bez rýže. Po hodině sedíme na židlích a funíme. Otáčím se na Bráchu: „Zastavíš mně na zvracení?“ Brácha jen znaveně přikývne. Rozradostněna prohlásím: „Tak to já si jdu ještě pro zákusek.“ Začíná další kolo a já mám obavy, že zítra budu pucovat okno v Autobusu i zevnitř. Brácha naříká, že jemu už se nic nevejde. Mezi sousty vysvětluji komůrkovou teorii mého kolegy Páji, který ji simuluje na zabíjačce, ale jen proto, že nezná Naper se a pukni. Na zabíjačce jsou nejdříve zákusky, vánočka nebo buchty, nacpeš se, pak je polívka, nacpeš se, pak je ovar a ty máš dojem, že už do žaludku nic nedostaneš, jenže jsou jitrnice a zase se vejdou, pečené maso se proti všem zákonům zachování hmoty taky někam vleze, koláče přece nenecháš, i tlačenku se ti do sebe podaří natlačit, kořalička se vejde vždycky, pivo je tekutina, ta proteče ... kolega došel k závěru, že člověk má v žaludku komůrky zvlášť na každý druh jídla. Bráchu to evidentně uklidnilo a odchází plnit zmrzlinovou komůrku. Pak melounovou. Poté čokoládovou. Vše se vešlo, Pája bude mít pravdu.

S Petrou řešíme přeplnění žaludku tak, že vždy na chvíli vstaneme a jdeme si přečíst povídání. Na stěně jsou fotky a legenda o muži, který žil v divočině. Přišel do Austrálie z Nového Zélandu, nejprve pracoval a za čas odešel do buše, kde žil sám a pomáhal zvířatům. Novinář Max Jones o něm napsal knihu Muž zvaný Possum - A Man Called Possum. Stačilo a jdeme pro další porci.

Až za tmy se vyvalíme ven. S Bráchou si slibujeme, že si dáme pivo na trávení. Nasoukáme se do Autobusu a já jsem určitě zaslechla, jak si jeho pérování heklo pod tou tíhou. Zrada je, že pivo máme zahrabané hluboko, aby nezteplalo. Nikdo si netroufne pro něj ohnout. Vyjíždíme bez piva.

Projíždíme krajem Riverland. Je vám jasné, kvůli které river to je. Jenže ve tmě z landu moc nevidíme, zato se občas objeví cedule Pozor na koaly. Jedeme pomalu a rozdělujeme funkce, Petra kouká do korun stromů, já podél silnice, Brácha na silnici, která je světly našeho Autobusu ovšem osvětlena z celého okolí nejméně. Já chci koalu, ten mi ještě zbývá na seznamu! Pokud by tu nějaký byl, určitě by nám neutek. Koalové jsou totiž pomalá, rozvážná zvířatka. Koala znamená v řeči domorodců „nepije“ a opravdu koalové získávají veškerou tekutinu z potravy, a tou jsou jenom listy eukalyptů. Nic jiného nežerou, nepijou a protože listy eukalyptů obsahují všelijaké silice, já osobně si myslím, že jejich pomalost pochází z toho, že koala je pořád tak trochu přifetlej. Jenže dřív než nějakého narkomana objevíme, bolí nás oči a krční páteř.

Brácha loudí o puštění kazety. Sázíme se, která písnička bude na řadě. Petra se jenom hrozí, aby to nebyla Made in Pade. Tvrdí, že jí vůbec nerozumí, ale má snahu se učit. Brácha hubuje: „To nejde tak najednou. To se musíš učit postupně - nejdřív Vlajku, pak sundat čepici, pak další písničku.“ Petra je ochotna dodržet postup. Takže Vlajku. Chce ji mít napsanou. Beru propisku a sháním papír. Je mi líto trhat z jedovatého zápisníku, a tak beru první papír, který je po ruce. No hádejte, po tom přežrání, který asi tak máme po ruce. Správně - toaleťák. Vysmahnu na něj první sloku, to na učení do zítřka stačí. Podávám papír Petře, která si jej rozdělává a čte. Vtom Brácha zastaví. Koukáme kvůli kterému zvířeti, ovšem hned, jak začne hulákat, pochopíme, že to bylo kvůli nám. Aby nás mohl v klidu sprdnout.

„To se mi snad zdá! S kým já to jedu! Jedna si při hymně nesundá čepici, druhá napíše hymnu na toaleťák, takový znevážení!“

Snažíme se Bráchu ukonejšit slibama, že už to nikdy neuděláme a že ten toaleťák s Vlajkou nepoužijeme. Moc se nám to nedaří.

Jediný úspěch je, že pokračujeme v jízdě. V tiché jízdě. A dusno by se dalo krájet jako štrůdl. Ovšem kde se vzali, tu se vzali, před námi policajti s červeným světýlkem. Zastavujeme, Brácha stahuje okýnko. Výměnou za doklady policajt podává Bráchovi balónek na fouknutí. Brácha nám česky sděluje: „Nevím, jestli mu do toho nenabliju.“ Naštěstí se Bráchovi podařilo vpustit do balónku jen vzduch, náplň nezměnila barvu, a zato policajt změnil chování. Usmívá se a dokonce se omlouvá. Musí tyto kontroly dělat, je večerní doba, kdy se zavírají hospody a opilci se vrací do svých vzdálených domovů. Chválíme, že dělají dobře a v klidu a míru se rozcházíme. Jen co popojedeme, zavýskneme štěstím až Autobus poskočí. Ještě že se pro to pivo nikomu nechtělo. Mohli jsme dojezdit. To nás smiřuje s osudem a Bráchu s našimi protitrampskými prohřešky.

Blíží se půlnoc, ale chceme dojet do Waikerie. Tam máme v plánu rozloučit se se Sturt Highway. Ona bude pokračovat do Adelaide, kdežto my začneme uhýbat na sever. Bojím se usnout, mohlo by mně něco utýct. Dvakrát Brácha zastavuje - jednou kvůli kousku pneumatiky, která vypadala jako had, podruhé kvůli chomáči trávy, který vypadal jako pavouk. Už má dost. Ptá se navigátora Petry, kdy budeme v Johnoj Walkeroj nebo Jimoj Beamoj nebo kam to jedeme. Má asi víc než dost.

Po příjezdu do města se zase dostává ke slovu klaxón. Troubíme na každé křižovatce a do toho Brácha volá: „Vstávejte! Jsme tady!“ Má asi už úplně nejvíc. Jenže odmítá návrhy na zastavení.

Naštěstí jsme byli hodní a Pán Bůh nás má rád a poslal nám do cesty přívoz. Prostě silnice končí a přes řeku musíme na trajektu a ten jede někdy. Ani nezjišťujeme kdy, vracíme se k prvnímu sjezdu ze silnice a u řeky usidlujeme Autobus. Dneska si lehnu na záda. Kdybych do rána umřela, ať mě nemusej narovnávat. Ostatně spacák mám černej.

Sklopíme sedačky a usínáme. Možná to bylo i naopak.

Pelikání den

Neděle 28. října

Ujeto: za včerejšek 690 km

celkem za šest dnů 2 208 km

V rámci hledání, kam bych si odložila produkty trávení, docházím k řece. Okamžitě mě přechází všechny potřeby a běžím zpátky do Autobusu pro foťák. Už z dálky řvu na ostatní: „Pelikáni, desítky pelikánů, stovky pelikánů, tisíce!“ Se záznamovou technikou v ruce stojíme u řeky a fotíme a točíme obrovská hejna. Jenže tohle nejsou městští, oprsklí peldové, ale ostražití, divocí. Začínají se vzdalovat a já opět místo krásných pelikánů fotím se svým automatem skvrny na vodě. Sakra, já chci zoom, nebo raději teleobjektiv.

Přívozem se přivozujeme do města Morgan. U břehu fotím (s automatem :-((() ptáka sedícího s roztaženými křídly na kamenu. Z průvodce se dozvídám, že je to Anhinga australská (Anhinga novaeholandie). Kvůli tomu, aby se mohla potápět, musí mít smáčivá křídla, no a aby zase mohla létat, musí si je po každém potopení usušit na slunci. Její lov je taky zajímavý - napíchne rybu na svůj ostrý zobák, pak ji vyhodí do vzduchu a chytne do otevřeného zobáku. Kurňa, můj ornitologický šéf ze mě bude mít radost. To budou odměny!

Chceme spočítat průměrnou spotřebu našeho Autobusu. Petra mi diktuje hodnoty tachometru a kolik už jsme čerpali benzínu. Píšu si to hezky pod sebe, takže to jsem schopná sčítat i odčítat a hlásím, že dosud jsme ujeli 2 214 kilometrů a projeli 248 litrů benzínu.

Pak ovšem Brácha vydá rozkaz: „Teď to vyděl!“

„Seš blbej, čtyřciferný číslo trojciferným! Bez kalkulačky!!!“

Chvíli se trápím, ale docházím ke třem rozdílným výsledkům. Předávám zápisky Petře. Máme čtvrtý výsledek. Brácha tvrdí, že on by to měl hned, ale zrovna se mu nechce zastavovat. Ach jo, Kájo, moc mi chybíš! Průměrujeme naše výpočty a docházíme: za prvé k průměrné spotřebě devět litrů na sto kilometrů a za druhé k poznání, že jsme úplní matematický analfabetové.

Na spravení nálady Brácha zastavuje u scinka. Opatrně se k němu blížíme a scink se ani nehne. No aby taky, on je totiž scíplej. Ale jelikož nemá žádná vnější zranění, Brácha a já se s nebožtíkem fotíme. Petra to považuje za podvod a odmítá spolupracovat. Za to nám před vstupem do Autobusu rozdá hygienické ubrousky a musíme se dezinfikovat.

Venku fouká studený severák, teda jižák. Vyhlížíme nějaké odpočívadlo se zázemím. Ráno jsme neměli ani vločky a už máme absťák :-). A kafe, já chci kafe! Odpočívadlo nalezeno u městečka Bura. Brácha něco šťourá v Autobusu a my s Petrou pořádáme koncert pro čtyři ruce - naprosto sehraně rozděláváme vařič, nádobí, naléváme vodu, otvíráme poživatiny, sypeme vločky. Popelka by se od nás mohla učit pracovitosti. Radost pohledět. Jenže na nás nikdo nehledí, ale zato na nás sakramentsky fouká. A ještě k tomu nám pitomej jižák sfoukává plamen u vařiče. Bojujeme s ním a zásoby sirek se tenčí. Brácha došťoural a přichází k nám. Vidí náš marný zápas a v domnění, že jsme si nepustily plyn z bomby, otočí kohoutkem a pohrdlivě prohlásí: „Dvě blondýny u vařiče.“ Uraženě ho upozorňujeme. Copak jsme nějaké duty free! A jestli si myslí, že nám pomohl, tak to zrovna ne, protože nám jenom zavřel plyn. Brácha zjišťuje svůj omyl a se slovy omluvy ho opět pouští. Je to o nervy. Na vaření dnes kašleme, honem zpátky do Autobusu. I přes hřející motor a výfukové potrubí zapínáme topení. To je úroveň!

Brácha nadává na řízení Autobusu. Samo o sobě je to dřina a ještě v tomhle vichru. Rozebíráme, jaký odpor vzduchu má asi naše zahrádka, spíš zahrada, na střeše a o kolik zvětšuje spotřebu. Brácha rozhoduje zahrádku shodit, i kdyby ji měl vyhodit.

U několika chalup, které dohromady mají název Warnertown, nás Brácha na parkovišti vysadí. Parkoviště je chráněné od větru budovou muzea, a tak s námi Brácha vysadí i vařič a zásoby. Odjíždí hledat farmu, kde by mu půjčili nářadí na rozpohybování zrezatělých šroubů a matek.

Kafe máme uvařené a téměř vypité, vločky po vychladnutí zatvrdly v ešusu jako sádra a Brácha nikde. Na střídačku hlídáme věci a prohlížíme si městečko. Známe ho už celé nazpaměť, když se konečně vrací Brácha. Zahrneme ho jídlem, pitím a dotazy. Mezi sousty vypravuje:

„Vlezl jsem do jednoho dvora, starý farmář mně řekl, že tam můžu klidně zahrádku nechat, ale že on chová buffala a někdy je i týden pryč. Rozhlíd sem se a uviděl tři obrovské psy, po zemi se válely ohlodané kosti a lebky s rohama. Tak sem se jen zeptal, jestli bere psy s sebou. Ne, ti to tady hlídají. Představil jsem si, jak se tam válí moje kosti a lebka s parohama, poděkoval jsem a jel na další farmu. Tam mi zahrádku pomohli sundat a za půl roku se pro ni stavíme. Hlavně Ségra zapiš, kde to jsme.“

Smutně odpovídám: „Já ti to zapíšu, ale za půl roku tady už nebudu.“

Bráchu museli psi pořádně vyděsit, protože na mě kouká, jako kdybych se loučila se životem, takže upřesňuji: „Budu v práci.“ Podle Bráchy to vyjde nastejno, smrt i práce. Zapisuje Petra. Jen si Brácha nemůže vzpomenout na jméno: „Jako na potvoru si pamatuju toho prvního, Henry.“

Projíždíme městem Crystal Brook a připadáme si jako doma. Samé koleje. Je to taková australská Česká Třebová. Železniční uzel mezi Adelaide, Port Augustou a Melbourne.

Bráchovi se stále něco nezdá na řízení. Vítr ustal, zahrádka je pryč, ale prý je asi podělané cosi. Potřebujeme náhradní díl. Sledujeme opravny podél silnice. Všechny zavřené. Brácha nadává: „Tady to je jak v socialismu. To by se ve Státech nestalo.“

Petra ho uklidňuje: „A není to hezký? Tady si prostě počkaj.“

Brácha zaskřípá zubama, Autobus zaskřípá kolama, ale jedeme.

Jedeme úrodnou, ale nudnou krajinou. Brácha zahání nudu zpěvem Greenhorňácké: „Jó jih australskej domov můj ...,“ a troubením do rytmu. Petra se přidává se slovama a melodií: „Kde domov můj ...,“ a takto vesele vjíždíme do Port Augusty. Průmyslové město pojmenované po poslankyni Lady Augustě.

Tady vůbec měli ve zvyku pojmenovávat vše po členech vlády a státnících. Měli štěstí, že se jim ty režimy moc neměnily. Vlastně 1. 1. 1901 založili Australský svaz - Commonwealth of Australia a dodnes jsou konstituční monarchie v Britském společenství národů. Všimněte si toho datumu! Australanům bylo jasné, že se to chudáci děti budou muset učit ve škole, a tak vybrali to nejlépe zapamatovatelné. To bych udržela i já.

Začíná se oteplovat, postupně svlékáme jednotlivé vrstvy, až zbude jen to puritánsky nejnutnější. U prvního autoservisu zastavujeme. Sice ho venku zdobí cedule Closed - Zavřeno, ale uvnitř se pohybují člobrdové mužského pohlaví. Brácha se ovšem vrací z neúspěšné mise s rukama nad hlavou: „Typický australský burani, víš co mi řekli? No worries!“ Je to něco jako Švejkovo To chce klid. Toto australské zaklínadlo jsme už slyšeli několikrát v opravnách v Ballaratu, ale vždycky se Bráchovi podařilo opraváře rozhýbat. Jenže dneska je neděle. Brácha zvadle usedá na sedačku, zatímco Petra rozkvetle vstává a bojovně prohlašuje: „Jdu se tam vyprsit.“ Sjedu pohledem svůj hrudník a sebekriticky zůstávám v autě. Sledujeme pantomimu, při které Petra něco říká, ukazuje na Autobus a na nás a opraváři nic neříkají a jen kývají hlavou nahoru a dolů. Kývnout NE nemohou, protože by museli odpoutat oči od Petřina výstřihu. Bereme kývání jako souhlas a když dá Petra tajné znamení, Brácha okamžitě valí za ní. Opraváři se dávají do srdečného hovoru i s Bráchou a za chvíli máme náhradní čep nebo výčep nebo co v tašce.

Další akce je nákup a benzín. Musíme se předzásobit, protože budeme vjíždět do centra Austrálie, kde už moc obchodů nebude a když ano, ceny určitě nebudou příznivé.

V rámci urychlení mě vysazují před supermárketem a dostávám stručný rozkaz: „Vezmi vozejk, všechno sežeň a kruž tam, dokud nepřijdeme. My zatím vezmeme benzín.“ Obchoďák má klimatizaci a já svého úkolu nelituju. První půlhodinu. Nakroužila jsem tady s vozíkem sto jarních nebo podzimních kilometrů a parťáci nikde. Peníze mi přiděleny nebyly, takže nemůžu zaplatit a vypadnout. A stejně bych si pomohla jenom v tom, že bych čekala venku na sluníčku. Zatím jsem alespoň vykroužila předvařenou rýži, kterou jsme v Melbourne nemohli sehnat. Mám chuť na polovinu věcí, které tlačím před sebou a kterých se nesmím dotknout. Po dalších několika okruzích se odkudsi vynořuje pracovník ochranky. Takže teď kroužím s gorilou v patách a je mi do breku. A zima! Klimatizace pracuje dobře a já jsem v kraťasech a tričku. Právě, když začínám mít omrzliny prvního stupně, objevuje se Brácha s Petrou. Nevnímám jejich samochválu, co všechno se jim zatím povedlo sehnat. Chci ven! Za dozoru gorilouna platíme a s úlevou na obou stranách odjíždíme s nákupem k autu. Sotva vylezu ven, zpytuju svědomí, jestli v chlaďáku nebylo líp.

Z Port Augusty vyjíždíme po silnici 87 na sever a jiný směr už mě v Austrálii nečeká. Na severu je město Darwin, asi v polovině je město Alice Springs a jiná města mě taky nečekají. Hned první cedule oznamuje, že do Alice Springs musíme ujet 1 222 km. Radostně se u ní fotíme. Následuje cedule na které nás vítá Outback. Není to žádné zvláštní teritorium, ale přezdívka střední části Austrálie, kde je jen písek, sucho, klokani a hlavně Uluru.

I u této cedule se radostně fotíme. A zjišťujeme, že stejně nadšeně jako Outback nás vítají další jeho obyvatelé - mouchy. Při každém vystoupení z Autobusu nás obsednou a lezou do očí, nosu, uší. Dohání mě to k nepříčetnosti. Brácha mě chce uklidnit vysvětlením: „I mouchám je teplo a mají žízeň, proto vyhledávají vlhká místa. Hlavně holky, mějte nohy u sebe!“ Já mu věřím.

Silnice číslo 87 se jmenuje Stuart Highway. Bacha, ta první se jmenovala Sturt, liší se jen v jednom a, ale jde o dva rozdílné objevitelské borce. Stuartova silnice vede z jihu Austrálie na její sever. Kopíruje vlastně cestu, kterou prošel John McDouall Stuart, když se svojí výpravou hledal vhodnou trasu pro telegrafické vedení. A našel. Ne sice napoprvé, protože párkrát je hnali domorodci z centra Austrálie svinským krokem, ale v roce 1862 se mu podařilo dojít z Adelaide až na severní pobřeží do Point Stuart. Místo je kousek od Darwinu a tehdy se nejmenovalo Point Stuart, neboť se nejmenovalo vůbec nijak. Stuart ho ve své skromnosti nazval Elisabeth Bay, ale Stuartovi fanoušci jej později přejmenovali. No a za deset let už tam dělníci v nelidských podmínkách budovali pozemní telegrafické vedení, které spojilo jih a sever Austrálie a dále vedlo podmořským kabelem na Jávu a přes Singapur do Evropy a mateřské Anglie. Podél cesty telegrafu my vlastně pojedeme. Nelidských podmínek si užijeme taky, a sotva za ně budeme odměněni tak bohatě jako ti dělníci. V Pine Creeku, asi 250 kilometrů jižně od Darwinu, našli při kutání děr zlato.

Jestli vás neunavuju, ještě obvyklá otázka ‚Mohli se Sturt a Stuart setkat?‘ Odpověď: ‚Mohli a i se setkali‘. Sturt byl sice o dvacet let starší, ale Stuart se účastnil v roce 1845 jeho expedice do nitra kontinentu. Ovšem expedice se musela vrátit kvůli nepředstavitelnému vedru a nedostatku vody. Fuj! Začínám se modlit, abychom dopadli lépe.

Zapisuju svoje poznatky a nahlas uvažuju, že v Alice Springs už budu mít naději dostat se do Darwinu včas na letadlo. Slyším Bráchu, jak upřesňuje: „No tak 50 %.“ A to hned nahrává Petře, občas doplňované Bráchou, k vyprávění jejich odletových historek. V Bráchově a Petřině pohnuté cestovatelské historii neexistuje let, na který by přišli včas. V těch lepších případech dobíhali k odbavení na poslední chvíli, v těch horších případech na ně muselo letadlo čekat, v těch nejhorších případech na ně letadlo nepočkalo. Ospravedlňují se tím, že pakují poslední noc před ranním odletem, spletou si čas odletu, nepočítají s provozem na silnici, nemohou sehnat chlapa z úschovny, ve které mají zavazadla, v čas odletu se konečně dostanou na letišti k napsání pohledů, které už stejně nestihnou poslat, protože je letištní rozhlas vyvolává, zaskočí je problémy s vracením půjčeného motocyklu, kteroužto činnost provádí až těsně před odletem. Trochu přehání, prý vlastně jednou byli na letišti včas, v klidu a pohodě, jenže těsně před odletem zjistili, že jsou sice v klidu a pohodě, ale na jiném terminálu. S každým jejich dalším příběhem, kterému se oni vesele smějí, se můj žaludek scvrkává a scvrkává. Brácha vidí ve zpětném zrcátku travní odstín mého obličeje a prohodí ke mně dozadu: „No worries!“ Karle, přijeď a zastřel ho!!!

Na cestě je scink. Zastavujeme. Jenom pro představu, co se při každém scinkovém setkání odehrává, stručný popis. Brácha běží na scinka, já a Petra děláme naháněčky. Když je scink pevně v Bráchových rukou, začíná výběr vhodného pozadí. Petra trvá na tom, aby na snímku nebyla vidět silnice, dráty, cedule, zkrátka žádná známka civilizace. Následuje určení aktuální polohy Slunce, ve stínu se nesmí nacházet ani scink, ani Bráchův obličej. Potom se čeká na dekorativní mráčky. Rituál pokračuje focením jejich automatem, mojím automatem, foťákem na diáky, natočením na kameru. Potom Brácha udělá s ještěrkou poslední tuli tuli a akce končí odnesením zvířátka dostatečně daleko od silnice. Vzhledem k tomu, že se postupně se scinkem zvěčňujeme všichni, je to časově náročná atrakce.

Tenhle scink je taky uťatý a trošinku barevnější než předchozí černý šupináč. Taky vyplazuje modrý jazyk, což minulý posera nevyplazoval. Brácha usuzuje, že to předtím byla samice: „Nebyla tak barevná, nevyplazovala na nepřítele jazyk a posrala se.“

V Autobusu pak při zapisování Bráchových proještěrčích reakcí vznáším dotaz: „Nevíte, jak se říká těm, kteří mají rádi plazy?“

Petra bryskně odpoví: „Blázni.“

No to taky, ale jak je to cizí slovo ... začíná her ... hermafroditi to snad nejsou, ale bude to blízko.

Je vedro. Slunce nás vyhřívá zvenku, motor zevnitř. To je hrozná země, ráno jsme klepali kosu, teď bychom se nejraději svlékli i z kůže. Já to mám dobrý, vzadu se rozvaluji sama, a tak vždycky sedím na té straně, kam nesvítí sluníčko. Teď zrovna sedím uprostřed. Jenom jsem se raději zeptala Bráchy: „Nevadím ti v zrcátku?“

Dostala jsem uklidňující odpověď: „Já ho stejně nepoužívám.“ No nevím, jestli uklidňující.

Ujedeme sotva pár kilometrů a další scink a další a další. Nekonečný scinkový příběh. U každého zastavujeme a probíhá scéna podle výše uvedeného scénáře. Brácha nadšeně vykřikuje, že je to tady úplné scinkoviště. I když je to logické - je přece jaro. Scinkové běhají a shánějí baby na ... tó, na rozmnožování. Já tolik nadšena nejsem, ne kvůli scinkům, na ně si začínám zvykat, s některými se i mazlím, když je Karel tak daleko, ale vadí mi časové ztráty. Po hrůzostrašných historkách a vzhledem k vysoké koncentraci ještěrek se se svým letadlem začínám pomalu loučit.

Číháme na odbočku k Andamooce, protože máme v plánu zajet za doporučovaným Štefanem. Místo ní je u cesty varování, že se v těchto místech objevuje Sunglare. Prosím Bráchu o překlad, s Petrou se chvíli dohadují, a pak je teprve napadne „český“ název fata-morgána. Jééé, to bude něco! Zatím ovšem jediné, co vidíme, je hledaná odbočka a teď babo raď, máme věřit svým vlastním očím nebo ne.

Ve městě Pimba sjíždíme ze Stuart Highway, jedeme po horší silnici, ale naštěstí je to stále asfalt.

Taky nastává změna v ještěrkách. Ulovíme konečně jednu neuťatou. Zjišťujeme, že je to Tylikva (Tiliqua scincoides). Anglicky se jmenuje Eastern Blue-tongued Lizard, v překladu východní modrojazyková ještěrka. Je pruhovaná, svoji modrou zbraň vyplazuje opravdu kvalitně a ještě přitom syčí a funí. Brácha opět nadšen. Celý proces se nyní zdržuje tím, že Petra chce mít ještěrku vyfocenou s vyplazeným jazykem. Takže vydala Bráchovi rozkaz: „Ty drž a já ti ho nahoním.“ Já se smíchem zachycuji na foťák jejich exhibici. Po vypuštění tylikvy usedáme do rozpáleného Autobusu a já žadoním: „Jestliže uvidíš další ještěrku na štěrku, prosím tě, nezastavuj!“ Brácha mě ignoruje. A to asi čtyřikrát.

Zachraňuje mě až průjezd okolo městečka Woomera. Cedule nás upozorňují, že se v jeho okolí nesmí nikde spát. V roce 1982 zde Britové prováděli zkoušky nukleárních zbraní. Pro jistotu ani nezastavujeme. Ještěrky neještěrky.

Jedinou zastávku si vyprosí Petra v centru města, kde jsou letadla, se kterými se prováděly pokusy, ukázky některých bomb, použitých i nepožitých a podobně. S Bráchou máme obavy, jestli z nich byla odstraněna náplň, a tak překonáváme i hlad a slibujeme si najíst se v příjemnějším prostředí. Poté, co si Petra vyfotila veškerou nukleární techniku, nasála něco radioaktivity a poté, co okolo nás pětkrát projel vojenský džíp, opouštíme tento válečný hnus.

Stmívá se a do Andamooky to máme ještě kus. Hnus - kus, všimli jste si vzletného rýmu? Teď mě ovšem přestaňte obdivovat a sedněte si, následující úžasná novina by vás mohla na stojato porazit ... ujeli jsme už celkem 2 800 kilometrů ... a teď to přijde ... předjíždíme první auto!!! To jste teda nečekali, co? Na oslavu si dáváme džus.

Setmělo se úplně. Počítáme mrtvé a živé klokany. Skóre je 5:2. Petra v knížce, kterou dostali v Melbourne od automobilové společnosti RAC, objevuje tučný nápis: Varování! Vzhledem k množství zvířat se nedoporučuje jezdit v noci! Nojo, to bychom moc daleko nedojeli, přes den je to samá ještěrka a když večer konečně zalezou, tak přece nemůžeme zastavit.

Zato si ovšem zvíře našlo nás. Oknem mi vletěla dozadu Autobusu můra. Podávám hlášení dopředu. Brácha se ptá: „A je velká?“

Po pravdě odpovídám: „Na můj vkus až moc.“

Brácha otálí se zastavováním. Nojo kdyby to byla ještěrka, to by brzdil! Podařilo se mi můru chytit do ručníku a vyklepat z okna. Bohužel i s ručníkem, takže zastavit musíme stejně. Ručník je strejdův.

Do Andamooky přijíždíme za tmy. Vidíme pár osvícených domečků a dvě hospody. První vypadá moc nóbl. Zastavujeme tedy u druhé a nevěříme svému štěstí. Nade dveřmi je nápis Steven‘s Pub a když vám prozradím, že v angličtině je Steven vlastně Štefan, je vám důvod našeho nadšení jasný.

Vyskakuji z Autobusu a současně mi něco vyskočí vedle nohy. Moje srdce se zastaví a hlasivky nastartují. Brácha ke mně přikvačí a nachází vypadlou sandálu, ještě k tomu moji. Vyčítavě na mě kouká a já se omlouvám předěšením z odchytu můry. Hlavně že už jsme na místě. Zasloužíme si odpočinek.

Vcházíme do čisté, ale jednoduché restaurace. Brácha uvažuje, že na Štefana nemůžeme jen tak vletět, a tak si dáváme pivo. Brácha je taktik. Obsluhující slečny se ptáme, kde je Steven. Kývne do rohu. Teprve nyní si všimneme stolku, u kterého večeří robusní chlapík okolo šedesátky, možná i víc. Při jídle ho přece rušit nebudeme a dáváme si druhé pivo.

Když Chlapík dojí, Brácha se zvedne a jde k němu. Představuje se, nadšeně se ptá, jak se má. Steven stejně nadšeně odpovídá, ptá se, jak se máme my, a přesunuje si k nám židli. Omlouvá svoji češtinu, ale prý ji už hodně zapomněl. Mezi námi, představovala jsem si Štefana jinak. Ještě víc mezi námi - mladšího a hezčího. Skoro hodinu konverzujeme o tom, jak jemu jdou kšefty, že je v Austrálii od čtrnácti roků, kde všude byl a jak my se máme na cestě, kam ještě pojedeme a tak. Pak se Steven otočí na Bráchu a ptá se: „A jak dlouho jsme se neviděli?“ Brácha je otázkou zaskočen, a tak vysvětluje, že se neviděli ještě nikdy a prozrazuje naše typaře z Adelaidy. Steven se zamyslí, a pak se ptá: „A nehledáte vy druhého Štefana?“ Koukáme jak jelita. Steven upřesňuje: „Druhou hospodu má taky Steven.“ Pane Bože, to snad není pravda, taková díra, má to sotva šest set obyvatel, dvě hospody a oba hospodský jsou Štefani. Platíme pivo, i když jsme doufali, že se nad námi Steven slituje. Neslitoval, jenom se směje a říká: „Wrong Steven.“ Špatnej Štefan. To teda seš.

Odcházíme do noci. Druhá hospoda už leží ve tmě a na klepání nikdo nezabírá. No to je pech! Zatímco jsme ztráceli čas se špatným Štefanem, ten dobrej nám zavřel. Kurňa šopa! Jediné pozitivní na večerním posezení u nepravého Štefana bylo to, že jsme pro tento večer zachráněni od pravidelného přísunu písní z nejoblíbenější kazety ze všech, které máme.

Zaháníme naše představy o spaní v posteli a jako vždy rozděláváme lůžkovou úpravu milovaného Autobusu. Aspoň se nenamlsáme. Brácha se ptá, jestli nám má na dobrou noc zazpívat nebo pustit kazetu. Vzhledem k tomu, že leží uprostřed, dost riskuje.

Ani jsme si nevzpomněli, že byl dneska státní svátek.

Opálový den

Pondělí 29. října

Ujeto: za včerejšek 622 km

celkem za sedm dnů 2 830 km

Budíme se před hospodou. Ovšem nejsme první. Místní nedočkavec sedí na schůdcích, abychom ho náhodou nepředběhli. Nechce se nám tady dělat ostudu s vařičem. Podáváme studenou snídani a Brácha si chválí absenci vloček.

Posilněni vyrážíme na průzkum a u zadního vchodu nás načapá starší paní. Vysvětlujeme jí naše počestné úmysly a jakmile dodáme, že jsme Češi, s otevřenou náručí nás zve dál. Ona je Němka a vdova po Čechovi. Dostáváme kafe a klábosíme až do příchodu majitele. Tak tomu říkám Štefan podle mého gusta - mladej, vysokej ... a fousatej! Vypravujeme si vzájemně naše životní osudy. Z Čech utíkal, aby mohl cestovat. Nezajímala ho ekonomika, ani politika, zajímalo ho jenom dobrodružství. Už to, jak utíkal přes hranice a tam po něm stříleli, bylo dost dobrodružné. Do Andamooky přijel jenom na čtyři hodiny, pustili ho do dolů, našel opály za 700 dolarů a už je tady třicet let. A svoje vypravování končí epitafem: „A pak mě postihlo neštěstí, oženil jsem se. Pak mě postihlo druhé neštěstí, mám dvě dcery. A to je konec dobrodružství.“

Prohlížím si zařízení hospody. Moc hezké a vkusné. Jedna část je zařízena účelně pro rychlejší občerstvení, druhá část má čalouněné židle, stoly s čistými ubrusy, na stěnách obrazy. Místní nedočkavec je viditelně nespokojen se skutečností, že my jsme uvnitř a on venku. Cloumá dveřmi a přes sklo se na mě šeredně dívá.

Nechceme Štefana zdržovat, viditelně má svoji práci. Ale zve nás na prohlídku dolů. Poveze tam nějaké turisty za peníze a my se můžeme přifařit zadarmo. V deset sraz před hospodou. Máme dvě hodiny na prohlídku města. Ehmmm no města, já nevím.

Procházíme obchůdky s opálama. Nic nekupujeme, jsme pevně přesvědčeni, že si najdeme svoje. Fotíme dům postavený ze skleněných lahví. Ptám se Bráchy, kolikaposchoďový dům by se dal postavit z lahví od piva, které vypil on. Prý raděj točený.

Upoutává mě nádherná kytka. Přivolávám na konzultaci Petru a zjišťujeme, že tuto kytku má Jižní Austrálie ve znaku. Marně jsme přemýšleli, co je to za barevnou mazanici na ceduli, kterou nás Jižní Austrálie vítala. Teď víme, že to byl věrně vymalován tento květ. Je ohnivě rudý a ve středu má nápadnou, lesklou, černou skvrnu. Fotíme kytku ze všech stran. Na název si musíme počkat do auta na chytrého průvodce.

Na poště kupujeme pohledy. Je tady nabídka internetu a Brácha dotírá, jestli se nechci připojit, že jsem už dlouho nepsala. Odolávám. Brácha kroutí hlavou a dodává: „Ještě se ti bude internet hodit, abys napsala Karlovi: Zůstávám! Našla jsem opály a fousáčů je tady taky dost.“ Kdepak, Karlíka bych nevyměnila.

Když neuspěl s internetem, dotáhl nás Brácha alespoň k jakémusi pochybnému individuu, které nabízí neopracované opály. Sotva jsme vlezli dovnitř, litoval svého činu i autor. Odkudsi ze stínu se vynořili tři pitbulové, obstoupili nás a vypadá to, že dokud nekoupíme, neodejdeme. Alespoň ne se zdravou kůží. Brácha zapřádá s individuem srdečný hovor, vyzvídá, jak se opály hledají, jak se poznají, jak se brousí. Nám neustále strká před oči ty nejhezčí kousky a div že při tom neříká: „Stopa, hledej, stopa.“ Nakonec Brácha diplomaticky sděluje, že nakoupíme až před odjezdem. Vzhledem k tomu, že náš Autobus je odtud jen přes silnici, připadá to individuu dostatečná zástava. Odcházíme nepoškozeni.

O desáté jsme nastoupeni u Autobusu. Zjišťujeme, že kytka má skvělý český název Nádhernice úhledná (Clianthus formosus). A anglický název taky stojí za zaznamenání: Sturt‘s Desert Pea - Sturtův pouštní hrách. Název souhlasí - opravdu se jako hrách pne a je prý charakteristickou rostlinou písečných plání. Nic jiného než písek v okolí nevidíme.

Stihli jsme se ještě občerstvit a už u nás zastavuje Štefan s džípem. Hrdě nám vysvětluje, co všechno jeho auto projede a my hrdě předvádíme náš Autobus a libujeme si, jak se v něm krásně spí, já s Petrou na kraji, Brácha uprostřed. Štefan se zasněně podívá na Bráchu: „Já ti závidím, takhle spát mezi dvouma ženskejma.“

Brácha kysele protáhne obličej: „Nojo, jenže jedna je Ségra a druhá manželka.“

Musím s ním souhlasit, já bych taky měla vedle sebe na noc raději Štefana než Bráchu. Psssst, před Karlem ani muk!

Za chvíli přijíždí i zástupce cestovní kanceláře, dobře udělaná, suverénní babice se dvěma manželskými páry turistů. Štefan vydává rozkazy, pojede první a babice s turisty za ním. My pojedeme v džípu se Štefanem. Brácha zamyká Autobus a Štefan se podiví, co že to provádí: „Tady ti auto nikdo neukradne ani odemčený.“ Já jen konstatuji, že v Čechách ti ho naopak ukradnou i zamčený. Brácha tedy důvěřivě nechává odemčíno, ale klíčky strká do kapsy. Štefan ho opět kárá: „Klíčky nech v zapalování, co kdyby s tím potřeboval někdo přeparkovat.“ Neradi, moc neradi, opouštíme veškerý náš majetek v nezajištěném Autobusu.

Vyjíždíme do krajiny plné kopečků vytěžené hlíny. Písek, kopeček, písek, kopeček, písek kopeček, hrůza, hrůza. Štefan bryskně ovládá svoje auto a my se držíme všema okončetinama. Nadskakujeme jako na horské dráze a sledujeme, jak to zvládá auto za námi. Štefan se usmívá pod fousy: „Povídala, že umí skvěle řídit, tak ji vedu tudy.“ Jenže zpoza jednoho kopečku se auto nevynořilo. Štefan se škodolibě směje. Zastavujeme a pěšky se vracíme mrknout, co se děje. Zapadli. Auto spokojeně sedí až po nápravy v písku. Zatím nemá cenu jej vytahovat, Štefan navrhuje, že turisty už doveze svým autem. My jsme ochotni dojít pěšky. Představujeme si totiž, že kam šlápneme, tam budou opály.

Jdeme ve stopách Štefanova auta, hlavy skloněné k zemi a oči nám námahou vylézají z důlků. Připadám si jako na houbách. Jenže opál žádnej a jediné, co tady je - vedro. Příšerné vedro! Mezi kopečkama se vzduch ani nehne, shora pere slunce a zespoda rozpálený písek. Děs!

A to jsme šli sotva deset minut. Jsme u vchodu do dolu, z kterého na nás dýchá naděje na chládek. Po prvním nahlédnutí upřesňuji - chládek a mokro. Štefan turistům rozdává přilby a přesazuje je na lžíci bagru, aby si nezašpinili botičky. Naše pohorky něco vydrží, a tak jdeme pěšky. Za chvíli stejně bagr zapadá do bahna, Brácha hází Štefanovi pod kola balvany a prkna, Štefan s bagrem střídavě jezdí dozadu a dopředu, z nafty je tady smradu na padnutí. Turisti sedící jako Jeníček s Mařenkou na lopatě Baby Jagy se vyděšeně krčí. Já s Petrou se snažíme být mimo dosah stříkajícího bahna. Konečně se bagr rozjede dopředu a po padesáti metrech zastavuje. Hrozím se, že zase zapadl a vše začne nanovo. Ne, to je prosím konec cesty. Divím se nahlas, co to bylo za cirkus a Štefan s úsměvem odpovídá: „Podívej se na ně, musím jim za jejich peníze dopřát nějaké dobrodružství.“ Šejdíř!

Takže do bahna vystupují i turisté ve svých botičkách. Jsou sympatičtí, dávají se do hovoru. Jsou ze Spojených Států a velmi je udivilo, že Brácha s Petrou taky. Zřejmě mysleli, že jsme zaměstnanci. Brácha Štefanovi svítí a Štefan na stěně štoly ukazuje, kudy vede opálová žíla, jak se odstřeluje, jak se potom přebírá a tak. Všichni jsme nadšeni a my navíc držíme ruce v kapsách, abychom se ovládli a nezačali do stěny šťourat.

Turisté se na lžíci bagru dostávají zpět ke vchodu a Štefan je odváží zpět. My máme počkat. V rámci čekání Petra nachází v jednom kamenu opálovou žílu. Je sice bílá, ale je vidět, že má složení opálu. Jásáme! Za chvíli se Štefan vrací a máme po jásání, jedná se o slepý opál, bez barev a bez ceny. Dobrý tak na památku. Štefan nás provází štolama, které turistům zamlčel. V jedné z nich potkáváme dva opálisty a dozvídáme se, že jsou z Brna a už padesát let tady těží. No potěš, copak dole, tady to docela jde, ale jak ti lidi přežívají na povrchu, to mi není jasné. Štefan se směje a povídá: „A proto my i bydlíme dole.“ Vidí můj údiv a slibuje, že nás po obědě zaveze k sobě domů a podívat se po okolí.

K obědu si dáváme ve Štefanově restauraci výborný gyros a chválíme kuchaře. Prý ho můžeme pochválit osobně a Štefan volá do kuchyně. Přichází blondýna středních let a představuje se jako Lída. Češka. Ptá se, kam máme namířeno a když se dozví, že do Darwinu, směje se: „To budete znát Austrálii víc než já.“ Divíme se, kolik je tady Čechů. Prý celkem 6, z toho dva spolu nemluví. Při Štefanově příjezdu měla Andamooka 2 000 obyvatel a z toho bylo 20 Čechů, teď má přibližně 600. Češi si udržují konstantní jedno procento populace.

Odjíždíme se Štefanem domů. Do jeho domů. Zastavujeme a vítá nás jen jakýsi přístřešek. Ovšem přístřeškem se sestoupí dolů do podzemí a tady jsou teprve obytné místnosti. Pohodlně a s citem zařízené. Ve velkém obýváku s televizí obdivuju koberec. Když nám Štefan prozradí, že je z Maroka a stál čtyři tisíce dolarů, pohlédnu na naše pohorky. Na každé z nich jsou přibližně tři kila bahna a my jsme se nevyzuli. Tak honem raděj dál, koupelna, záchod, ložnice, dětský pokoj s klavírem. Dcery se prý učí na klavír teprve krátce a já se ptám, jestli se jejich hra dá vydržet. Štefan říká, že je jejich hrou nadšen, protože když hrají, alespoň mlčí. Mít doma tři ženské je někdy o nervy. Ale jinak vypadá Štefan spokojeně a je na svůj domov náležitě hrdý. Má to tu opravdu pěkné. My postrádáme výhled z okna, ale vynahradí jej příjemný chládek, který tady dole je. Na povrch vedou jenom roury ventilace.

Následuje exkurze do pouště. Štefan s námi jede jako k ohni, nadskakujeme jako paňáci na péro a my s Petrou ještě pištíme. Štefan je evidentně potěšen. Jenom oběd jsem si měla dát až po výletě, mám obavy, že mě během této jízdy opustí.

Údajně jedeme k přehradě, takže když Štefan zastaví u kalužiny, ani nevystupujeme v domnění, že cesta bude pokračovat. Nepokračuje, jsme u cíle. Tak tohle už není ani jako Přívratský rybník, něco takového se nám vytvoří za chatou po každém dešti. Naštěstí to neříkám nahlas, protože Štefan nám hrdě vypravuje o tomto vodním díle. Vytvořili jej farmáři jako nádrž vody pro krávy. Když se tady chov dobytka přestal vyplácet, věnovali přehradu městu a to z něj bere pitnou vodu. Při pohledu na žabinec si slibuju, že v Andamooce budu pít raději jen lihoviny.

Jako odměnu za náš obdiv k přehradě Štefan zastavuje na kopečku. Z této rozhledny, převyšující celé okolí asi o dvacet metrů, je krásný pohled na krajinu. K jejímu popisu stačí opět jen dvě slova - písek a kopeček. Silně mi připomíná naši zahradu po zimní invazi krtka. Štefan si libuje, že letos dost pršelo a že takhle rozkvetlou poušť za třicet let neviděl. Nám, zvyklým na překrásné kvetoucí louky naší české kotliny, dá dost rozhlížení, než nějakého rozkvetlého zakrslíka postřehneme. Jenom Petra se chce zavděčit a jde fotit jakousi sotva viditelnou skalničku.

Při rozhlížení se snažím vykoumat nějakou logiku v hledání opálů. Někde jsou krtince vytěžené hlíny blízko u sebe, někde daleko, někde je jenom jeden kopeček, někde přímo povrchový důl. Přemýšlím, kde bychom mohli začít my, ale nic nevymyslím, a tak se ptám odborníka. Štefan s tajemným úsměvem vysvětluje: „Na určení místa kde kopat, existuje naprosto přesný a spolehlivý návod.“ Naše chamtivé dušičky plesají, Brácha si sundává čepici, aby líp slyšel: „To si za úplňku stoupneš na vyvýšené místo, pozorně se rozhlédneš po okolí, vyhodíš čepici do vzduchu a kam spadne, tam začneš kopat.“ To jsme si naběhli!

Štefan nám chce ukázat další hospodu. Třetí na 600 obyvatel, dobrá vesnice. Zastavujeme u jakési ruiny, stoly jsou z kotoučů od kabelů, židle každá jiná, výzdobou jsou cedule z celého světa. A co je nejhorší, je zavřeno. Prý je tradicí si tady dát pivo. Majitel si totiž výtěžek nenechává, ale vše posílá jako příspěvek na letecké doktory. Nad jedním stolem visí šibenice a Štefan předbíhá otázce: „To je stůl pro Japonce, majitel je nemá rád. Každého japončíka posadí k tomuto stolu a vyfotí si ho pod oprátkou.“

Po cestě zpátky se zastavujeme u osamělého přívěsu, Štefan prohodí pár slov se stařičkým obyvatelem a vrací se do auta. Omlouvá se za zdržení: „Musel jsem se podívat, jestli nemám kšeft. Já tady funguju i jako hrobník.“ Nevíme, co na to říct, a tak Štefan sám pokračuje. „Když vykopávám starej hrob a toho člověka jsem kdysi znal, vzpomínám na to, co se tady naplahočil za opálama, v jakejch podmínkách, bez rodiny, bez zábavy, bez přátel, a pak z něj je trocha kostí ... vždycky to nějak přerovná moje hodnoty. Dřív, když jsme provedli v dole odstřel, tak jsem nemohl dospat napětím, kolik tam toho najdeme. Dnes do dolu spíš vodím turisty a jsem raděj nahoře mezi lidma, mám radost, když se holkám něco podaří, když posedím s kamarády. Zrovna zítra jedeme s manželkou na večeři ke známejm do Adelaidy.“

Brácha vydechne: „Dyť je to šest set kiláků!“

Štefan se usměje: „Co to je proti věčnosti.“

Víme, že to není naučená fráze, ale že to je životní zkušenost. Vracíme se každý pohroužen do svých úvah. Celkově to vypadá, že máme opály na háku.

Po návratu s napětím sledujeme, zda je Autobus na svém místě. Je a dokonce i všechny naše věci. Jenom nevíme, jestli za to může poctivost místních lidí nebo pitbul, ležící ve stínu předního kola. Tak máme pocit, že přece jen bez opálů neodjedeme. Až po Štefanově ujištění, že prodavač opravdu není násilník, že i pitbul je mírumilovný a jeho usídlení u našeho auta je zřejmě náhoda, troufneme se rozhodnout k odjezdu. Petra hrdinně odláká pitbula kouskem salámu, Brácha nastartuje, Petra naskočí a za stálého mávání vzdalujícímu se Štefanovi frčíme zpátky. Hodláme ještě v Roxby stihnout ty doporučené pohodové policajty.

Na konci Andamooky chceme vyfotit pomalovaný autobus. S Petrou fotíme a Brácha jako vždy vrtá něco v našem nepomalovaném Autobusu. Jdeme se s Petrou zchladit do prodejny opálů. Prohlížíme opály, opracované i neopracované, výrobky z opálů, kýčovité i hezké. Petra se rozhoduje nakoupit suvenýry pro známé do Států. Vybraly jsme několikery náušnice po deseti dolarech za pár. Podáváme je prodavačovi a ten se ptá, odkud jsme a jakou řečí to mluvíme. Prozrazujeme, že jsme Češky a mluvíme češky, tedy česky. Opálový prodavač se rozzáří, on je původem Maďar. Jásáme taky a prodavač určuje cenu náušnic osm dolarů za pár. Povídáme dál a já lovím v paměti maďarskou písničku, kterou mě učil jeden kolega maďaro - slovák. A pak spustím ‚A zasip a zasip a kinek a fekete ááá kinek a semefekete ...“ Nevím, jak se to píše a je to něco o černých očích, ale prodavačovi oči se zalévají slzami, přechází pult a snad se s námi chce i objímat. Jenže do toho vchází Brácha, prodavač osuší oči, namarkuje osm dolarů za pár náušnic a všichni se rozcházíme. Venku líčíme Bráchovi náš výhodný nákup levných náušnic a já dodávám: „A kdybys nám to nezkazil, mohly jsme je mít za hubičku.“

„Já vám dám za hubičku, hybaj do Autobusu, vy dvě nádhernice úhledný.“

V Roxby zastavujeme před policejní stanicí. Brácha vystupuje, já zůstávám sedět a říkám Petře: „Běž se prsit. Pohlídám Autobus, já už toho moc nenaprsím.“

Ve stojícím Autobusu je teplota vhodná tak k pečení buchet. Abych se neupekla celá i s buchtou, vystupuju a obcházím okolní výlohy. Prohlížím si ze zoufalství ceny vystavených audio kazet. Já bych ty peníze za nějakou jinou obětovala, jenže názvy kapel i kazet jsou pro mne naprosto cizí. Brácha se mi svěřil, že by chtěl nějaké Strejce, jenže vím já, co to je? Ach jo, budeme muset vydržet s naší oblíbenou :-(.

Za delší dobu se oba vrací. Brácha sedne ztěžka do auta, ale nestartuje. Nedočkavě vyzvídám, co policajti a první se od Bráchy dozvím tu nejpodstatnější informaci: „Ten by se ti líbil, byl to přesně tvůj typ.“

Ptám se konkrétně: „A co přehlášení?“ a Brácha mi vypravuje dialog, který vám musím reprodukovat.

Brácha: „Mohli bychom u vás přehlásit auto?“

Policajt: „A proč ho chcete přehlašovat?“

Brácha nasazuje obličej č. 21 - starostlivý řidič a podává výklad o případném zádrhelu s pojistkou, s prodejem a tak.

Policajt: „Škoda peněz.“

Brácha nasazuje obličej č. 22 - neodbytný řidič: „Ale my ho potřebujeme přehlásit.“

Policajt: „Ten, co dělá přehlašování, tady bude až zítra.“

Brácha nasazuje obličej č. 23 - nešťastný řidič.

Policajt měkne: „Ale on přijde na oběd.“

Brácha a obličej č. 24 - rozradostněný řidič.

Policajt tvrdne: „Ale on stejně nemá značky.“

Brácha už nic nenasadil a s odevzdaným výrazem se ptal alespoň na poslední problém: „Jak dlouho pojedu do Coober Pedy?“

Policajt: „Čtyři hodiny.“

Brácha: „Vždyť je to pět set kiláků!“

Policajt souhlasně kývne: „Když jedeš rychle.“

Brácha: „A co rychlostní limit?“

Policajt mávne rukou.

Bráchu už nenapadlo nic, s čím by nám tenhle policajt mohl pomoci. Odjíždíme za neustálého vyhazování much, které se k nám během zastávky nastěhovaly. Brácha naříká: „Kamarádi z Adelaidy říkali, že tady jsou pohodoví policajti, ale že až takhle!“

Já oponuju: „Než ti vaši američtí policejní surovci, to raděj australského flegmouše. A vůbec, když se to vezme kolem a kolem - jsou tady sympatický policajti, fousáči, jídlo je tady jedlý ... nevím, jestli ty letenky nepřehodnotím."

Brácha, který jednou rukou drží volant a druhou mává okolo sebe, dodává: „Jen těch much kdyby tady bylo míň.“

Opouštíme Roxby s nepřehlášeným Autobusem plným much a bez Strejců. Nálada se nám vylepšuje po pár kilometrech, kdy objevujeme dva scincici na silnicici. Zastavujeme, jak jinak. Vypadá to, že tenhle scink si už babu našel. Petra na ně kouká a romanticky prohlašuje: „Oni se pusinkujou.“

Uvádím ji do reality: „Houbelec, šukaj!“ Ale ono se to u uťatého moc nepozná.

Brácha hned rozhoduje, že je musíme zachránit. To je taky nápad, dělat to na veřejné komunikaci. Ale zase by to byla pěkná smrt. Fotíme nový typ záběrů - Brácha s ještěrkama v obou rukou a poté je zaneseme do pouště. Jeden z nich se proti nám bojovně postaví a plazí modrý jazyk, druhý od nás metaší pryč jak splašená sardel. Brácha se snaží bojovnému scinkovi poradit: „Běž, utíká ti girlfriend!“ Ten na Bráchovy rady nedá a plazí dál. Popojdeme tedy kus od scinků a sledujeme, jak bojovník zatáhl jazyk a snaží se dohnat přítelkyni. Je jaro!

Přijíždíme do Pindy, kde se opět věrně vrátíme na Stuartku. Stojíme na křižovatce a v dálce je vidět přijíždějící road trail. Brácha se spokojeně protahuje a nechává náklaďák přejet: „Stejně by nás předjel.“

Chci Bráchu potěšit: „Myslíš, že na to má?“

Tyhle obří náklaďáky jsou postrach automobilistů. V překladu to znamená silniční vlak a i tak vypadají. Jelikož se nepodařilo dobudovat železnici z jihu Austrálie na sever, tyto kolosy vše dopravují po silnici. Některé vozí prý i sto tun, jejich délka je šílená a řidiči taky. Největším nebezpečím jsou odletující kamínky a některá osobní auta jezdí středem Austrálie se síťkou přes přední sklo. Po dvaceti kilometrech vidíme náš náklaďák stát u silnice s píchlou pneumatikou. Předjíždíme ho a já šeptám Bráchovi: „Já jsem ti věřila.“

Se západem slunce dojíždíme ke slanému jezeru. Vyskakujeme z auta. Chceme vyfotit západ slunce na jezeře. Brácha s Petrou již tady před pěti lety fotili, takže mě zkušeně vedou na jezero. V rudém středu Austrálie jsou mělká slaná jezera ležící na skalních proláklinách. Za dlouhotrvajícího sucha vysychají a zůstává po nich solná kůra nebo tvrdé rozpraskané bahno. Po slané krustě běžíme kus od břehu, abychom měli ten správný záběr, kdy se paprsky zapadajícího slunce odráží na krystalkách soli. Je to nádhera! Dokonce taková, že se nechám vyfotit i já. Sedám si do soli a Brácha tvoří můj umělecký portrét. S nasolenejma šunkama se vracím ke břehu. Tady se teprve nyní v klidu dočítám, že se na jezero nesmí vstupovat, protože nikdy není předem jasné, co se pod solným škraloupem skrývá. Ovšem kdybychom si to přečetli předtím, stejně bychom tam šli a já bych měla šunky nejen slané, ale i stažené.

Petra naříká, že po pěti letech fotí stejné jezero se stejným chlapem. Doporučuji změnit chlapa a změní se i jezero. Brácha po mně loupe očima. Co blbne, vždyť Petra by mě stejně neposlechla.

Před odjezdem se hodlám jít do okolí vyčůrat. Jenže okolí je celé proděravěno vombatími úkryty. Starostlivě se rozhlížím a Brácha starostilivě volá: „Pohni! Teď budou vylejzat. Musíš čůrat rychle, aby si ty díry nepopletli.“ Přemýšlím, kdo je víc vyhrabanej, jestli Brácha nebo vombatí nora.

V Austrálii je soumrak dílem okamžiku a většinou po západu slunce nastane černočerná tma a v té my právě teď odjíždíme. Chceme nahnat ještě nějaké kilometry. Brácha těká očima ze silnice na Petru a na mě. Je mi to jasné. Mám slitování s jeho povinností řídit, a tak sebevražedně navrhuji: „Dej tam kazetu a nastav ji na Hop Trop, ty jsem slyšela zatím jen sto padesátkrát.“ Návrh není třeba opakovat a už Autobusem zní kastrůlkové hity.

Asi po hodině objevujeme hezké odpočívadlo, neváháme a zastavujeme. Provedeme noční úpravu Autobusu a padáme každý na přidělenou část. Sleduju, jak Brácha dává Petře pusu na dobrou noc. Je mi jich líto: „Jo děti, já bych šla třeba do kina. Ale kam tady mezi klokanama.“ Brácha mě uklidnil, že nejsou Vánoce a ať v klidu spím. Jak ráda jsem ho poslechla!

Den Harryho

Úterý 30. října

Ujeto: za včerejšek 335 km

celkem za osm dnů 3 165 km

Vstávám kupodivu první. Pročítám informační cedule a zjišťuji, že odpočívadlo je na význačném místě Stuartovy silnice a jmenuje se Bon Bon. Jdu svůj objev sdělit ostatním, a když hlásím, že jsme spali na Bon Bónu, Brácha se nervózně začne převalovat a hledat pod spacákem jmenovanou sladkost. Tím nám zajistí veselý vstup do nového dne. I ty vločky nám líp chutnaj.

Hned po výjezdu zjišťujeme, co je na tomto místě významného. Je to rozšířený kus silnice, který slouží jako přistávací plocha pro letadla. Není to nic válečného ani nic proti nikomu, ale vzhledem ke vzdálenostem tady neslouží normální pozemní záchranná služba, ale letecká. Říká se jí Lítající doktoři a má sídlo v Alice Springs.

Zastavujeme na focení cedulí, z kterých nás nadšeně vítají opálové doly. Známka, že se blížíme k největšímu nalezišti opálů na světě Coober Pedy. Jsme rozjařeni možným úspěchem. Bráchovo rozjaření ovšem přechází v děs a držíc se za zadní část těla volá: „Emergency!!!“ Petra běží do Autobusu pro toaleťák, já se rozhlížím po pusté krajině bez rostlin, bez terénních nerovností. Ukazuju Bráchovi, že v jednom směru je v dálce vidět keřík. Brácha od Petry převezme shitpaper a utíká daným směrem.

Během čekání předčítám Petře z průvodce. Sice už v Coober Pedy byli s Bráchou před pěti lety, ale trocha osvěty neuškodí - název pochází z domorodého výrazu upa pit, což znamená „díra bílého muže“. Opály se tu těží od roku 1915 a od té doby se tady vystřídaly stovky dobrodruhů, ztroskotanců, gangsterů, snílků i šílenců. Minulost člověka v tomto městě nic neznamená a není zvykem se na ni kohokoliv ptát. Dříve to byl zvyk přímo nezdravý, neboť se mnoho sporů řešilo tak, že se protivníkovi hodila do šachty nálož dynamitu. Každý člověk má nárok na jeden díl půdy o velikosti 100 × 50 metrů.

Brácha se vrací, konec vzdělávání. Při podávání dezinfekčního ubrousku hned vyzvídáme, jak pochodil. „No našel sem nějakou opuštěnou šachtu. Doufám, že se tam už netěží.“ S Petrou se na sebe podíváme - dynamit v šachtě bílého muže.

Za chvíli budeme v městečku, Brácha s Petrou hledají adresy svých známých, které navštívili před pěti lety. Máme naději na koupelnu a postel.

Jenže optimisticky navštěvujeme nejdřív hřbitov. Neodolali jsme ceduli, která nás upozornila na Boot Hill - hřbitov obutých. Procházíme mezi náhrobky, na nichž je vyryto RIP. Nechci se ztrapňovat prosbou o vysvětlení a mazaně na to přicházím sama - konečně jeden nebožtík, který měl na zaplacení celého nápisu REST IN PEACE. Odpočívej v míru. Fotíme hrob, kde je místo náhrobního kamene sud s pípou a místo nápisu RIP je na pípě nápis Dej si na mě. Hledám česká jména a nacházím Jiří Soukup, Vlastimil Tichý. Hodně jmen je tu srbo-chorvatských. Ale nejvíc je tady much. Šílená muší hejna mě vedou k podezření, zdali jsou nebožtíci dobře zakopaní. Z pravidelných řad vybočuje jeden hrob - turecké jméno a hlava obrácená k Mecce.

Docházíme k čerstvým hrobům. I těch je tady dost. Obracím se na Bráchu: „Vyndej ty vizitky, ať víme, jestli ty vaše známý máme ještě hledat.“ Jako zadostiučinění za můj nejapný žert Bráchovi stačí, že mi došel film ve foťáku. Nasazuji nový a s obavami poslouchám zvuky při jeho navinování. Kurňa, že já sem tam přivřela mouchu! Obětuju první snímky a foťák rozdělávám. Moucha tem nebyla. Asi už má toho vedra plný zuby i můj foťáček bezzoomáček.

Včerejší chození bez čepice si vybírá daň, pálí mě uši. Sluníčko moje blaťáky změnilo v rozžhavené podkovy. Po návratu do Autobusu vytahuju moji pouštní čepici za 15 Kč ze sekáče. Podívám se na sebe do zrcátka. Jitko, Jitko, škoda že mě nevidíš! Pokud smích prodlužuje život, žila bys do dvou set padesáti. Na rozdíl od Jitky se Brácha ani Petra nesmějí. Tady je to naprosto účelná věc a jako blbec vypadám i bez čepice.

Brácha nás vysazuje ve městě a sám jede do servisu. Není neděle, tak by mohl uspět s opravou řízení. Prohlížíme si obchůdky s opálama. Před některými jsou koryta s vodou a se směsí kamení a opálových úlomků a zákazník si může sám najít svůj opál. Pro tuto činnost je odborný název noodling a na vytěžených haldách ji může provozovat kdokoliv. Prý se i tam dají najít krásné kusy.

Jsem úchyl, já vím, ale víc než opály mě upoutali domorodci. Dosud jsme vlastně za celou cestu neviděli žádné původní obyvatele. A teď tady sedí nebo leží ve stínu, přímo na zemi, pijí pivo z plechovek a netečně koukají na svět. Nemůžu od nich odtrhnout oči. Pane Bože, co s nimi civilizace dokázala udělat! Četla jsem, že při objevení Austrálie žili domorodci primitivně. Ale určitě žili šťastně. Nic je k nějakému vývoji nenutilo, potraviny si nasbírali, ulovili, teplo bylo po celý rok, a tak jako všechno v Austrálii zkrátka žili a netrápili se s nějakým pokrokem. Ostatně myslíte, že nás pokrok činí šťastnějšími, lepšími, laskavějšími? Schválně, řekněte jednu dobrou lidskou vlastnost, kterou pokrok podporuje. Nejde to, co?

A tak potomci lidí, kteří po skalách malovali svoje bohy už před 20 000 lety, tady sedí, oblečeni v hadrech a naprosto apaticky koukají do nikam. I přes vedro mě mrazí v zádech a mám pocit, že se mi o nich bude zdát. Petra mě táhne pryč: „Nekoukej se tak na ně! Nemají rádi, když jsou středem pozornosti, buď se naštvou nebo začnou žebrat! Nesmí ani vědět, že se o nich bavíme.“ Jenže mně se o ničem jiným bavit nechce. Petra mě okřikuje, ať nepoužívám oficiální název aborigines, ani český překlad austrálec, ani domorodec, většinou všemu už rozumí a ihned pochopí, že se mluví o nich.

Bráním se: „A jak jim teda mám říkat?“

Petra taky neví: „No nějak neutrálně, úplně jinak ... třeba bubáci.“ Souhlasím. Vzhled, podmračený pohled i můj pocit z nich tomu odpovídá.

Abych přišla na jiné myšlenky, vleče mě Petra do kostela. Kostel je, jako většina bydlení v této pekelné krajině, pod zemí. Má všechno, co ke kostelu patří, kromě oken. Procházíme se v chládku mezi lavicemi, prohlížíme si oltář a po cestě okolo zpovědnice mi Petra šeptá: „Nechceš se jít vyzpovídat ze svých hříchů?“

Šeptem odpovídám: „Blázníš! Mně za tři týdny letí letadlo.“ Vychechtat se už jdeme ven.

Míříme do hotelu. Jasně se tam nebudeme ubytovávat, ale chceme vyzvědět cestu. Petra podává paní recepční vizitky kamarádů a o něčem se domlouvají. Já naprosto fascinovaně koukám paní recepční na oblast klíční kosti - v místech, kde mívají normální ženské ozdobné špendlíky či jiné brože, má ona ještěrku, krásnou zelenou a musím uznat, že se na jejích černých šatech vyjímá. Jenže živou. Paní se s námi baví, přechází k mapě, rozkládá rukama a ještěrka v klidu sedí na své paničce a prohlíží si nás. Mankote, kam jsme to dojeli! Doufám, že lidi, ke kterým máme namířeno, jsou trochu normálnější.

Moc jsme se toho nedozvěděli, tudíž zbytek čekání na Bráchu trávíme nudlováním před jedním z obchodů. Jenže dřív než zbohatneme, je tady Brácha a velí: „Donudlovat, odjíždíme!“ Před naskládáním do Autobusu někoho napadne, jestli by nebylo dobrý těm známým zavolat. Bylo. Brácha odchází k telefonní budce a my ho s obavama sledujeme. Budka je totiž v obležení Bubáků. Jsme ve střehu a nachystané na eventuální zásah. Brácha vstupuje do budky, uchopí sluchátko a Bubáci se zvedají a odchází. Všichni. Je nám to divné, pochybujeme o tom, že by byli tak diskrétní a nechtěli poslouchat hovor. A pak nás napadá krutá pravda: Brácha smrdí víc než oni.

Nedovolali jsme se, jedeme na blint. A to doslova, protože u každé křižovatky, zatáčky, odbočky probíhá Bráchovo a Petřino dohadování, kam jet dál. Vypadá to, jako kdyby za těch pět let celé město přestavěli a všechny orientační body přesunuli. Ani se nesnažím mísit do dialogů:

„Támhle to bylo!“

„Né, támhle to bylo!“

„Dyť ti říkám, že jsme tehdy jeli támhle!“

„Prosím tě, tenhle barák si pamatuju!“

„No tak promiň, splíst se může každej.“

Ale zase je to hezká vyhlídková jízda. Na jednom kopečku objevujeme muzeum, což není taková vzácnost, ale stojí u něho jediný strom v Coober Pedy. A to už vzácnost je. Podle směrovky k němu dojedeme a strom je kovový. Posvařovaný z jakýchsi jeklů. Z kopečku je rozhled do dalekého okolí a i my uznáváme, že opravdu jiný strom nikde není.

Další nás upoutá cedule nabízející galerii pod širým nebem. Pod rozpáleným nebem! Procházíme mezi údajnými uměleckými díly - posvařované trubky, výfuky, konzervy, stará bota s novou záchodovou mísou, hrnky a další zbytečné věci z domácnosti tvořivým způsobem nasypané na hromadu a provázané lanem ... nestačím se divit. Tohle nechápu ani já, a to prosím mně se třeba líbila i výstava pana Knížáka, a to byly nějaký úlety. Brácha má jednoduché vysvětlení: „Tady jim z toho tepla hrabe.“

Po cestě k Autobusu vidím za plotem trubky, zvědavě nakukuju a oznamuju další výskyt neuspořádaných extravagantních výtvorů. Brácha namrkne druhou dírou v plotě a opraví mě: „Tak tohle je normální vrakoviště.“ Hmmm, a jak to má člověk poznat, rozdíly jsou nepatrné. Alespoň jsme objevili zdroj inspirace místních umělců.

Při dalším neúspěšném pátrání po kamarádech nacházíme směrovku s nápisem Crocodile Harry. Brácha okamžitě zajásá a stočí Autobus daným směrem. Když se nesměle ptám, co nás čeká, Brácha rozradostněně sděluje: „Jeho dugout prostě musíš vidět!“ Nevím, co je dugout a nevím, kdo je Krokodýl Harry, ale odpor by byl stejně marný.

Nejdřív nás vítají další umělecká díla - vraky starých aut prorostlé kvetoucími kaktusy. Ale tohle je docela hezký. Pak nás zdraví vycpaný jezdec na vycpaném koni. No a konečně pán domu nevycpaný Krokodýl Harry. Pomenší, postarší chlapík se s námi dává do řeči a srdečně nás zve do domu. Spíš do sluje. Bydlení je opět ve staré opálové štole, chodbičkami se prochází do různých místností překypujících různými suvenýry. Všechno je prostorné, je tady chládek a Harry s Bráchou vesele štěbetají. Mě upoutávají nápisy na zdech. Ony to nejsou nápisy, ale jen podpisy a ještě k tomu jen ženské. To mě upoutává za všeho nejvíc. A teprve teď si všímám, že mezi suvenýry převládají dámské kalhotky a podprsenky.

Petra se uculuje a konečně mi vysvětluje: „No víš, Harry je tady místní sexuální legenda. Podpisy na zdech jsou od ženských, které přefik. Prý to je děsnej kanec a má ho tak dlouhýho, že za ním jezdí ženský z celýho světa.“

Na moji nevyslovenou otázku Petra smutně pokrčí rameny: „To znám jen z doslechu, já tady byla vždycky s Bráchou.“

Aspoň vím, kdo je Krokodýl Harry a co je jeho dugout, kterej musím vidět. Harry nechal povídání s Bráchou a všichni se odebíráme do ložnice. Vypadá to nadějně. V ložnici je široká postel, povlečení se srdíčkama. Lpím si na vyfocení na posteli. Krokodýl Harry si sedá vedle mne a v okamžiku, kdy si Brácha nachystá foťák, mě strhne na sebe. Ledva se oba svalíme do srdíček, slyším cvaknout závěrku foťáku. Vyděšeně se zvedám, Brácha si spokojeně poklepává na foťák a říká: „To je poslední vejlet, na kterej tě Karel pustil.“ Snad abychom vypadli.

Těsně u východu, kde je za lištou zastrčeno množství adres, mi otrne a přidávám svoji vizitku. Se zalíbením se na ni s Bráchou díváme, jak jí to mezi těmi děkovnými dopisy sluší, a já musím konstatovat: „No ten můj okresní úřad se tam fakt vyjímá.“ Ještě si prohlížíme fotky a pohledy, na kterých je Harry za mlada při lovu krokodýlů. Vzhledem k tomu, že je na všech oblečen a dugout není vidět, žádnou nekupujeme a loučíme se.

Venku Brácha s povzdechem konstatuje, že ten Harry stárne. Petra ho utěšuje: „To si o nás řeknou taky.“

Brácha si dovolí nesouhlasit: „Ne, o nás si řeknou, že blbneme a nic si nepamatujeme.“ Významně se na mě podívá.

Snažím se odvést pozornost: „Nemůžu posoudit jestli stárne, ale mrzí mě, že jsem neviděla ten jeho pověstný dugout.“ Brácha na mě nechápavě civí, a tak naznačuji zalomením předloktí a Brácha se zalomí mezi kaktusy. Když po půlhodině popadne dech, vysvětluje: „Dugout se říká těm podzemním obydlím.“ To sou blbci, japak sem to mohla vědět.

Po dalším dohadování, jestli tudy jo a tudy ne nastává významný okamžik - Brácha i Petra si pamatují šrotiště aut. Brácha si na něj chodil odmontovávat poznávací značky aut jako suvenýry. Vypadá to, že šrotiště je jediné, co po pěti letech v Coober Pedy zůstalo na svém místě :-)). No a někde naproti němu bydlel Pavel. Pololežím v Autobusu zmožená vedrem, a tak navrhuji: „Prosím vás, támhle u té garáže je nějakej chlap, tak se zeptejte.“ Poslechnou a já slyším okýnkem, jak ze sebe anglicky omluvně soukají, že tady byli před pěti lety a někde tady bydlel Čech a jmenoval se Pavel. A pak mě z letargie probere Bráchovo české zařvání: „Ty vole, to seš ty? No to je ostuda!“ Uznejte, že je s nima sranda.

Pavel nás zve dál k sobě dolů. Normální dugout .-)). I když tak normální není. V obýváku má místo obrazu zarámovanou opálovou žílu. Nerada, ale musím vás trochu poučit (není to z mé hlavy, je to odposlouchané od Pavla). Opály vznikaly úplně jinak než třeba krystaly. To bylo dávno a dávno, když se křemičité látky rozpustily v horkých podzemních pramenech. A tyto rozpuštěniny pronikaly jako gelovitá hmota do puklin a dutin v horninách. No a potom ztuhly a pohádky byl konec. Vlastně ne, byl z nich opál a za milióny let jej někdo našel, a pak teprve začala pohádka. A protože se ty roztoky roztýkaly, jak chtěly a kam chtěly, nikdo předem neodhadne, kde zrovna opál bude, kudy žíla vede, jak je velká, kde začít kopat a kdy skončit. Prý jde žíla většinou souběžně s povrchem země v hloubce několika metrů nebo několika desítek metrů.

A teď zpátky k obrazu. Za rámem je ve stěně vidět proužek opálové žíly, ale nikdo neví, jak vede daleko, jestli jen centimetr a je v ní opálu za pár dolarů nebo kilometr a je v ní opálu za milióny. Tak tomu říkám umělecké dílo!!! Jak to ten Pavel může vydržet? Třeba by ji stačilo vykopnout, a už by nikdy nemusel vzít kladivo do ruky! Pro sebe si obraz pojmenovávám Naděje a jdu si sednout do kuchyně.

Nad kafem uvažuju, co se v těch opálech tak krásně mňeňá, když to nejsou krystaly, anébrž vlastně ztuhlé křemičité soply. Nejcennější jsou opály s pravidelně rozloženými, velkými barevnými ploškami a říká se jim harlekýni. Musí to být mocná síla barevných kamínků, která dokáže přinutit jinak normální lidi, aby žili v místech, kde mají na výběr pobyt ve tmě podzemí nebo ve světle na povrchu, kde teplota přesahuje i 50 stupňů Celsia.

Dozvídáme se, že na rozdíl od Štefana Pavel na svůj první opál čekal dvanáct let. Další ukázka jeho silné vůle. Prý nejde jen o opály, ale váží si i té svobody a klidu tady. Vypravuje, že když přijede na návštěvu do Prahy, bojí se přejít ulici. To mu věřím. Pokračuje: „A víš, co je nejhorší. Že když se takhle bavíme, tak si všechno v hlavě překládáš do angličtiny.“ Dovolím si oponovat: „To já teda ne.“

Ještě nám Pavel vysvětlil, jak najdeme druhého známého a rozloučili jsme se. Venku jsme vylezli do pekelného žáru, který ještě víc zpekelněl v rozpáleném Autobusu. Brácha se otáčí na mě dozadu: „Tak co?“

Lapnu po dechu a odpovím: „Přívrat to jistí.“

Snažíme se najít Mirka. Brácha nic nedá na moje dotírání, že pokud Mirka neobjevíme, mohli bychom spát u Harryho. Kdepak, hlídá nás obě jako vlčák. A ještě ke všemu Mirka objevujeme a ještě ke všemu je doma. No doma ... tady člověk neví, za plotem stojí starý autobus, nějaký zděný přístavek a pak už jen vraky aut.

Seznamujeme se s postarším dlouhánem Mirkem a s taky postarším, ale polovičním Pepou a úplně přízemní fenou Lejdýs. Sedáme si pod stříšku mezi autobusem a přístavkem, hezky tady protahuje a dá se alespoň trochu dýchat. Mirek si na Bráchu a Petru nemůže vzpomenout. Pátrá v paměti a pátrá, ale nic nevypátrá. Tvrdím, že to je tím, že tady neudělali ostudu, to by Mirek nezapomněl. Pepa mu nepomůže, vidí Bráchu poprvé a je tady prý jen na skok, bydlí o kousek dál v domě s manželkou. Dostáváme pivo, opravuji studené pivo z lednice. To je slast!

Vyprávíme, jak bylo na potlachu. Mirek s Pepou říkají, že se tady před potlachem zastavovala Zuzana a Maťák. Mirek dodává: „Zpívali a hráli starý trampský písničky. To byla nádhera.“

Pepa k němu prohodí: „Však si taky brečel.“

Mirek se brání: „Kecáš! Tys brečel.“

Nakonec se shodnou: „Brečeli jsme dvojhlasně.“

To mně opět vnukává myšlenku: „A proč tady vlastně ste?“ Mirek vypravuje, jak žil s rodinou v domě v Adelaide, pak měl nějaké rodinné problémy: „Potom sem přišel do Coober Pedy, učarovaly mi kamínky, v Adelaide jsem všechno prodal a jsem tady dvanáct let.“

Pepovi zase vyhovuje svoboda: „Žiješ si podle svého rytmu, chce se ti kopat - kopeš, nechce - nekopeš. A taky ta naděje. Já když ve stěně odkryju opál, tak ho tam nechám, sednu si před něj, zapálím si cigaretu a představuju si, kolik tam toho bude.“

Taky se prý stalo, že někdo opustil svoji štolu jako vytěženou a do takových štol už může kdokoliv. No a nějaký kdokoliv v ní našel opálů za milión. Jasně, že kvůli daním přiznal jen část, ale tady se nic neututlá.

Snažím se na sebe upozornit: „Já mám ...“ Dřív než dokončím větu, Brácha se zděsí: „Neříkej že hlad!“ Zachraňuje mě Mirek, který hned nabízí k dispozici svoje zásoby i kuchyni. Zásoby vytahujeme svoje, ale kuchyň si půjčujeme. Kuchyň je vlastně část autobusu. Jednoduché - místo cestujících je ložnice, uprostřed kuchyň, místo řidiče obývák. Mirek nemá dugout, ale autobus.

Chce nám, chudák, k práci pustit kazety, ale naříká, že už zná všechny nazpaměť. Brácha navrhuje, že mu půjčí naši a Outbackem zazní moje a Petřino hurónské Nééééééééé!!!!

V domnění většího počtu strávníků jsme navařily kotel špaget s masovou konzervou. Mirek s díky odmítá a Pepa tvrdí, že bude mít jídlo doma, tak se s tím Brácha poper. Ale zapíjené studeným pivem to během hodinky zvládá. Potom vytahujeme slivovici a dáváme chlapům ochutnat. Mirek pro nás, co slivovici nemusíme, servíruje víno.

Zábava se pěkně rozbíhá, Pepa je stále jen na skok. Zmiňujeme se o návštěvě hřbitova a co nás tam upoutalo. K lecčemu dostáváme vysvětlení. Srbo-chorvatských jmen je tam tolik, protože se střílí mezi sebou a střílí dobře. Majitel náhrobku se sudem si před smrtí půjčil od banky 30 000 dolarů, nechal ho udělat a umřel. Soukup, Soukup ... to byl jeden z těch dvou Mravenců. To byli exoti, přijeli sem ověšený bouchačkama, nábojový pásy přes hrudník jak Mexičani, pořád byli pod zemí, a když vylezli, mžourali jako mravenci. Jednou jeli do Čech, oba velký jak uříznutý kecky, fousy, černý brejle, maskáčový bundy a čepice s nápisem VB. Když v Čechách vystoupili z letadla, celníci ihned opustili ostatní cestující a všichni se vrhli na ně: „Jéžiši, odkud ste?“

A oni hrdě: „Z Coober Pedy.“

A celníci: „Proboha, kde to je?“

A oni opět hrdě: „V Austrálii.“

Jeden na druhého čekal před bankou a zastavil tam chlap se Škodou 120. Mravenec k němu šel: „To je pěkný autíčko, kdopak to vyrábí?“ Řidič zatáhl okýnko a zavolal záchytku.

Mirek se významně ptá mě a Petry, jestli jsme byly u Krokodýla Harryho. Smutně odpovídáme: „Byly, ale nic.“ Chlapi se smějí, že on už taky není takový kanec jako býval, ale kecá první ligu a je s ním sranda.

„My u něj takhle sedíme a vykládáme, on začne popotahovat, pak vezme ze zdi nejbližší kalhotky, vysmrká se do nich a řekne ‚To byla Tina Turner‘. My mu nevěřili, tak jsme je prohlídli a fakt jsme mezi tím smrkancem našli její věnování. Na zdech má opravdu 4 375 podpisů. Jednou jsme u něj chlastali, venku bylo skoro padesát stupňů. Svlíkli jsme všechno. A do toho přijel autobus starejch Angličanek. Harry prohlásil, že je musí přivítat. Nahatej, s tím velkým bimbasem, vyšel ven, rozpřáhl ruce a na staroanglické lejdýs zavolal: „Welcome!“ Ty, které byly vepředu, tak začaly couvat, a ty, co byly vzadu, tak chtěly vidět, co se děje a draly se dopředu. To byl mumraj.“ Chechtáme se i přes zklamání, že nás takové štěstí nepotkalo.

Mirek s Pepou ještě doporučují navštívit při odjezdu Breakaways. Brácha Mirka ujišťuje, že tam byli minule, a dokonce je tam vezl nějakej jeho kámoš. Do toho Mirek zařve: „Sakra, to ste vy, jak vás Viktor, ožralej jak prase vezl do Breakaways?“ Brácha souhlasně kývá a Mirek pokračuje: „No to bylo hrozný, já jsem pak trochu vystřízlivěl a když už byla tma, tak jsem trnul hrůzou, jestli se vrátíte.“

Brácha souhlasí: „Já sem taky trnul. Jeli jsme v noci tím teréňákem asi kilo naprostou divočinou mimo cesty. Mám dojem, že ani on nevěděl, kudy jede.“ Mirek si pod fousy stále opakuje: „Tak to jste vy? Tak to jste vy?“ Docházím k závěru, že se za těch pět let změnilo nejen Coober Pedy. A současně si potvrzuji teorii o nutnosti udělání ostudy, aby si vás někde zapamatovali.

S přibývajícím alkoholem se dozvídáme věci. Třeba to, že Mirek s Pepou odstřelují horninu svojí vlastní výbušninou - pytel hnojiva a dva litry nafty. Nebo taky to, že občas odstřelují ve starých štolách pilíře, které tam musely zůstat, aby štola nespadla. Připadá jim škoda, když v těch místech táhla žíla, tak tam sloup s její částí nechat. Naivně se podivím nad nebezpečností takovýho podniku. Pepa se směje: „Však já taky říkám manželce, že mě jednou strčej domů v obálce pode dveřma.“ Jsou to šílenci.

Brácha nemůže odtrhnout oči od hadů. Mirek má v jedné pětilitrovce macatou Pakobru černou (Notechis ater) a v druhé hnědou Pakobru australskou (Pseudechis australis) řečenou Mulga a taky macatou. Naštěstí jsou obě naložený v lihu. Stejně jako my.

Když je řeč o střílení, Pepu napadne, že by mohli vyjet na klokany. Brácha souhlasí a ptá se kdy. Pepa se zvedne a rozhodně prohlásí: „Hnedka.“ Petra se chce zvedat taky, ale Pepa preventivně říká: „Ženský neberem.“ Já bych ani nejela, obrečím každýho přejetýho klokana na silnici a pojedu se dívat na jejich vraždu. Ani za nic.

S Petrou na střídačku myjeme nádobí, povídáme a popíjíme s Mirkem a přemýšlíme, na jaký způsob klokana uděláme, až ho přivezou. A hlavně se zase jednou sprchujeme. Koupelna je fungl nová ve zděném přístavku.

Dvojice se vrací bez klokana. Huráááá! Brácha má hrůzou vypoulené oči celé zaprášené a aby mohl promluvit, musí si řádně zavdat slivovice.

„Copak, bylo to horší než s Viktorem?“

„Ani nemluv, Viktor aspoň viděl a neměl s sebou nabitou zbraň. Ale s tímhle blbcem, si to představ, jedeme stovkou přes buš, cesta necesta, auto skáče, že jsem se sotva jednou rukou udržel, v druhé jsem třímal nabitou flintu a Pepa si v klidu ubaloval cigáro.“

Nesměle se ptám: „A co klokani?“

„Dyť sme žádnýho neviděli, tma jak v ranci, oba jsme slepí jak patrony, brejle zaprášený.“

Snažím se poradit: „Tak ste je měli nahmatávat.“

Brácha se durdí: „Jo nahmatávat ... ten s tím dlouhým ocasem ... óóó Krokodýl Harry, sorry. Seš blbá.“

Posíláme Bráchu koupat a já se na Petru směju, že by se teď hodilo, abych vypadla do kina. Mirek nepochopil a říká, že kino tady je, promítá se jen v určité dny, projekce se sleduje z auta a před každým představením jde na plátně varování, že se do kina nesmí nosit trhaviny.

Než se Brácha vykoupe, máme s Mirkem domluveno, že nás vezme zítra na nudlování. Pro dobré spaní Mirek rozdělává whisky. Pepa odjíždí domů a já posílám Bráchu s Petrou spát jako první, když jsme tak hezky vykoupaní. Upozorňuju Petru, že si zatím napíšu pohledy a budu je psát přesně půl hodiny. To jim musí stačit. Kecám s Mirkem. Vypravuje, že má v Čechách dceru s vnukem a dcera vnukovi říká: „Když se děda dopálí, tak jde hledat opály.“ Nakonec se dostávám i k těm pohledům, hlavně musím napsat Karlovi. Mirek mě přesvědčuje: „Napiš starýmu, že tam na to sereš a zůstáváš tady, já si tě vezmu, postavíme barák ...“ Já bych nevyměnila Karla, ani naši krásnou krajinu za tyhle souchotě. Je mně Mirka líto, tak nějak mi připadá, že on žije v autobusu, protože nemá pro koho něco budovat a shánět. Můžeš najít opály velký jak kráva a co si za ně koupíš?!

Konec úvah, jdu spát. Ještě dám dobrou noc Lejdyně, která mě věrně vyprovází a když lezu do našeho Autobusu, Brácha s Petrou spokojeně oddychují. Zato zvenku slyším plechový řinkot. Ale nechce se mi vracet, moje tělo už mi dává výpověď.

Komáří den, spíš noc

Středa 31. října

Ujeto: za včerejšek 221 km

celkem za devět dnů 3 386 km

Vstávám a Brácha s Mirkem už sedí za stolem. Mirek má černé brýle a oba se štulí. Co jim je? Mirek na mě hrozí: „No tys mně dala!!!“ Brácha se přidává: „Teda Ségra, Mirek nás tady hostí, a ty na něj takhle!“ Koukám jak vzbuzenej vejr a nechápu. Pak Mirek sundá brýle a z jeho obličeje zasvítí monokl hýřícími všemi barvami jak ten nejkrásnější opál.

Ptám se: „Co to je?“

A Mirek hned ochotně: „Ty si nepamatuješ, jak si mě táhla do postele a já jsem se bránil a šprajcnul jsem se ve dveřích? No a tys se mnou šmejkla o schody.“ Brácha zase začíná s kázáním.

Jsem mimo mísu: „Vy blbci, co to na mě hrajete!?“

Přichází Petra a oba spouští jako dva kolovrátky: „Podívej se, co Ségra ...“ Já je zamorduju! Kdyby mně Mirka nebylo líto, tak ho fakt zmlátím. Jenže jeho obočí má tržnou ránu, a tak ho místo bití nabádám k návštěvě doktora. Prý je to dobrý a přiznává, že vlastně neví, jak si to udělal. Říkám, že jsem slyšela plechovej rachot. Usuzujeme, že Mirkovi se nepodařilo v noci nastoupit do autobusu a padnul do plechovek od piva uskladněných vedle schodů. Brácha s Petrou se smějí: „Už jsme si fakt mysleli, že sis užila víc než my.“

Což mě přivádí k otázce: „A co vy?“

Brácha se vykrucuje: „Já sem byl rád, že jsem lehnul, vždyť jsem vypil pivo, víno, slivovici, whisky.“

„Ach jo a já tady mám kvůli vám průšvih.“ Jenom Brácha na všem nachází dobrou stránku věci: „Buď ráda. Na tvoji návštěvu Mirek určitě nezapomene.“ Pravdu díš, Bratře!

Po snídani vyrážíme do terénu. Mirek neodkládá černé brýle ani na okamžik. Mirkovým autem se dostáváme mezi krtčí hromádky. U jedné díry do země stojí auto s takovým jakoby malým jeřábkem. Tím bude Brácha spuštěn do šachty hluboké 25 metrů. Ale jenom Brácha, ženský ne. Nezabírá ani argument, že jsem starší. S Petrou uraženě odcházíme nudlit v okolí a po očku sledujeme, co dělají páni tvorstva. Brácha si sedá do sedačky podobné horolezecké, Mirek nastartuje motor a jeřábkem spouští Bráchu šachtou dolů.

Pak se vrací k nám a radí, jak na zemi hledat. V kopečcích vytěžené hlíny je možný narazit na pěkný kousky, a teď dost pršelo, takže máme mimořádnou šanci, opály budou vidět. Na tuto činnost existuje i mechanizace, jakási nudlovací mašina. Nabírá zeminu a pásem ji hrne do utěsněné budky. Budka funguje jako temná komora, svítí v ní jenom UV světlo a v něm jsou opály krásně vidět. Takže tam se zemina prosívá a opály vybírají. Dá se tak i zbohatnout. Nemajíc mašiny, s Petrou hrbíme záda a nacházíme jen malinké úlomky opálů. Až konečně já hlásím nález a ukazuji ho Mirkovi. Opálová lastura. Ten opálový roztok polil nějakou škebli a z té se stal opál. Není moc barevná, ale je moje. Mirek mě chválí: „No vidíš, šlo by ti to. Nezůstaneš tady?“ No, trochu začínám věřit v čarovnou moc blýskavých šutříků.

Když se Mirkovi podaří Bráchu úspěšně vytáhnout, podává mu pivo: „První úspěšný návrat ze šachty, to je jako kdybys přejel rovník.“ Vydáváme se na další naleziště. Brácha nám vypravuje, že dole je to dost stísněné a jediné pozitivní - je tam chládek. A opály. Většina opálmajstrů už nepoužívá krumpáče, ale buď vrtací stroje nebo kus stěny odstřelí a pak přeberou.

Jsme na méně známém nudlovišti. Je deset hodin dopoledne a vedro. K vedru se přidávají rozpálené hromady a vzduch se mezi nimi ani nehne. Přestávám rozeznávat, co jsou opály a co jsou mžitky před očima. Odreagovávám se pozorováním kakadů, kteří nám nadávají z vrcholků kupek. I když se snažím dost pít, dělá se mi mdlo. Přes moji pouštní čepici mám pocit, že mi vysychá mozek. Okolo jedenácté začínám prosit o odjezd. O půl dvanácté už brečím, že chci pryč nebo umřu. S Bráchou a Mirkem voláme na Petru. Petra se se skloněnou hlavou blíží k autu. A když už to vypadá, že budu zachráněna, Petra zařve: „Mám obra!“ Zapomínáme na vedro a jsme v tu ránu u ní. A fakt, krásný exemplář! Brácha je okamžitě na zemi a pokračuje v hledání. Sedám si do stínu auta a čekám na smrt. Já už nechci opály, já nechci být bohatá, já chci přežít! A to je jaro! Ne, tady by mě neudrželo nic a nikdo. Zlatej Přívrat!

Naštěstí vedro působí i na ostatní a odjíždíme. Sláva!!! V Mirkově přístřešku mně připadá neskutečně krásný chládek. Jsem schopna se i najíst. Přijíždí Pepa, a Mirek okamžitě ukazuje svého barevného harlekýna na oku a spouští divadlo: „Podívej se, co mi udělala!“

Tentokrát už se nedám lehce: „No jo, neměl ses tak bránit. Ty Pepo, měl on tady nějakou babu? Vždyť už zapomněl, jak vypadá ženská, ale já vím, proč se tak bál, to se potom ukázalo ...“

Mirek do mého monologu zasahuje výkřikama: „Nevěř jí!“

Pepa obdivuje Petřin opál. Já naříkám, že jsem vedrem neviděla a mám jen opálovou škebli. Pepa ji ze slušnosti chválí a při tom mě poučuje, co to je vedro: „To bude až v létě, teplota přes padesát stupňů, vzduch se nepohne. Nemůžeš ani opravovat auto, když sáhneš na kovový nářadí, uděláš si puchejř. Takovou zimu, jako je teď, jsme tady nezažili mnoho let a ještě k tomu, aby pršelo.“ Pryč, pryč!

Brácha opravuje okýnko, které nešlo stahovat. Rozmontoval celé dveře, cosi narovnal, cosi ohnul, pochválil se ve verších: „Trocha olejíčka dělá řemeslníčka,“ všechno zase smontoval a uzavřel prohlášením číslo dvě: „Když se chceš vyučit automechanikem, kup si starý auto a projeď s ním Austrálii!“

Přichází další kamarád a zase začíná Mirkovo vystoupení, tentokrát v angličtině. Kamarád je původem Afghánec, malý, hubený mužíček. Kluci mu říkají Chicken Man - Kuřecí muž a není těžké uhodnout proč: hubené nožičky ve vysokých holínkách, protáhlý obličejíček se stejně protáhlým nosem, no a na hlavě čepice s nápisem Chicken. Že mluví kluci s Kuřetem anglicky mě neudivuje, ale proč mluví Mirek anglicky se psem je mi divné. Mirek to vysvětluje: „Kdybych umřel, aby ostatním rozuměla.“ Aha.

Nastává loučení. Mirek mě ještě jednou zkouší přemlouvat a nakonec dodává: „Kdybys zůstala, já bych ti odpustil i tu modřinu.“ Ty mizero!

Snažím se zmírnit jeho zármutek neurčitými přísliby: „Až přijedeš do Čech, tak zavolej ... a kdyby to vzal Karel, tak to raděj polož.“

Brácha z vlastní zkušenosti dodává: „Jo, nebo ti natrhne prdel.“

Kupodivu se mi podaří v mém naprosto dezorientovaném batohu najít vizitku a podávám ji Mirkovi. Ten na ni mrkne a zděšeně zařve: „Ty vole, ty seš inženýr?!“ A je po přemlouvání.

Jenže v čase našeho laškování Pepa vysvětlil Petře, že bude nejrozumnější nechat si vybrousit nalezený opál tady, kde jsou na to odborníci. Nejrozumnější to bude, ale znamená to další zdržení. Takže místo rychlého odjezdu vyjíždíme za autem Kuřete, který nás dovede k brusiči. První dílna je jako opsaná z písničky Pec nám spadla „starej brusič není doma a mladej to neumí“. Takže do druhé dílny a po dohodnutí detailů Petra móóóc nerada nechává svůj drahokam v dílně. Máme čas půl hodiny.

Při loučení s Kuřetem vznáším dotaz, kde je tady internet, mohli bychom využít volný čas. Kuře na mě kouká a nechává si dvakrát zopakovat slovo internet, pak přizná, že neví, co to je. Šťastný to člověk, šťastný to kraj! Že bych tady přece jen zůstala?

Jenže to už mě Brácha táhne pryč a Kuře odjíždí. Brácha nachází internetovou kavárnu během pěti minut a vysílá tam mě a Petru. Hádejte, co bude mezitím dělat on ... jasňačka, šťourat se ve střevech Autobusa.

Sáhnu na klávesnici a jsem rozechvělá, jako když má notorik před sebou panáka. Ten blažený pocit, zase sedět u počítače! Těžko někdy Brácha s Petrou pochopí, proč se těším do práce. Zjišťuju, že Karel nepsal. Kdoví jestli vůbec dojeli. Zato šéf psal až moc. Otravuje mě několikaobrazovkovým mailem, asi si myslí, že je v buši internet za každým eukalyptem. A zadarmo. Stášu mrzí, že jedeme středem a neuvidíme se, Jitce je v práci smutno a Čaroděj jezdí po Queenslandu. Já všem hromadně píšu, že jsme živí. Zatím.

Ydravim vas y jizni polokoule. Mam se vzborne.

Je to tu raj zvirat, takye jsem y programu vyskrtla vsechna mesta. Y Melbourne jsme jeli kolem pobrezi, pak na mistrovstvi sveta v rzyovani zlata, do Sneznych hor na potlach. Ten se vydaril, ale byla kosa. Ted jsme na ceste stredem Australie. Dnes jsme byli u Cecha v opalovzch dolech. Moc jsme toho nenasli, takye zase prijdu do prace. Jediny problem jsou velke dalky a malo casu.

Zvirat jsme uz videli spoustu. Vcetne pakobry, kterou nejdrive Bracha nahanel na vyfoceni, pak se role obratily a nahanela pakobra Brachu. Proste sranda.

Vsichni se opatrujte Pelda

To je něco šílenýho! Píšu na počítači zručně, jenže anglická klávesnice má prohozené Y a Z. To se nedá. Ještěže kromě Petry, nikdo z okolo sedících interneťáků nechápe, co znamená výraz ku*va. Těch tady ode mě lítá, jako kdybych zařizovala veřejný dům. Nechce se mi to všechno opravovat, kašlu na to, ať si to přeberou.

Opouštím Petru trápící se psaním v angličtině a odcházím za Bráchou. Sedíme na obrubníku, vykládáme a ze zoufalství nudlujeme na asfaltu. Sledujeme okolochodící Bubačky v kulichách, svetrech a kožešinových bačkorách. Možná měli chlapi s tou zimou pravdu. Opravdové teplo = peklo asi teprve vypukne. To už tady naštěstí nebudeme.

Po půlhodině Brácha odchází upozornit Petru na zavírací dobu brusírny. Nechce se nám tady trávit další noc. Stíháme to za minutu dvanáct, tedy spíš za minutu osmnáct. Petra je nadšena krásným opálem, Brácha je méně nadšen cenou dvaceti klokanokaček za úkon. Já jsem si svoji mušli vybrousit nenechala, nechám si ji v původním stavu ... teda tu, co jsem ráno našla, jestli pamatujete, žádné dvojsmysly!

Opouštíme hlavní město opálů a pokračujeme po Stuartce na sever. Dnes máme za úkol shlédnout Breakaways. Podle Mirka je to ještě bezútěšnější kus země než Coober Pedy. Tak to jsem zvědavá.

Jenže abychom něco viděli, musíme mít světlo a abychom měli světlo, musí být slunce. A právě na našeho vzácného světlonoše chystají útok mraky. Akční Brácha pronáší rozhodnou větu: „Musím být rychlejší.“ Přidupne plynový pedál na podlahu a my se tomu smějeme. Ovšem jen do té doby, než musíme uhnout z hlavní silnice a jedeme po čemsi naprosto nepodobným cestě. Brácha vykřikuje: „Ať se práší za kočárem!“ a drží stále pedál na podlaze. Za kočárem je červený oblak velikosti atomového hřibu a my se řítíme polňačkou mezi opálovýma polema. Vedle nás se míhají varovné cedule, že se nikam nesmí vstupovat, protože všude jsou staré štoly, země je tu jako ementál a když někam spadneš, seš pro nadzemní svět ztracen.

Po dvaceti kilometrech divoké jízdy parkujeme na vyhlídce. Mám pocit, že jsme na konci světa a při dalším kroku spadneme z jeho okraje. Před námi se otevřel pohled na krajinu, kde se natáčel film Šílený Max a opravdu nic šílenějšího si vybrat nemohli. Takhle nějak si představuji měsíční krajinu. Suchá, pustá, rozbrázděná kráterama. Bez života. My nevypadáme o moc míň šíleně, protože prach nás zbarvil do červena. Brácha tvrdí, že vypadáme jako sandwitch a pro nás pomalejší překládá sand = písek, witch = čarodějnice tj. písečné čarodějnice. To sou věci. Stihneme vyčarovat pár snímků a mraky dohnaly slunce. Prosím o návrat na hlavní silnici, tady bych nocovat nechtěla.

Další noční jízda. Brácha pouští kazetu. Když se pásek blíží k hitu Made in Pade, Petra začíná blednout. Já se zavřenýma očima v duchu nadávám sama sobě do idoušů, my jsme zapomněli s Mirkem kazetu vyvekslovat za jinou. Brácha mrkne do zrcátka a ptá se mě: „Spíš?“

„Ne, vychutnávám si písničky. Vždyť jsme je včera neslyšeli, já se tak těšila až pojedeme.“ Moc mi nevěří.

Světla nám stále svítí mizerně, ale zato se nám rozsvítila kontrolka stavu baterie. Stejně se blíží jedenáctá večer, a proto u první osvětlené benzínky zastavujeme. Jen opustíme Autobus, obsedne každého z nás hejno komárů, takže vše řešíme v poklusu. Poklusem na záchod, do umývárky, nabrat benzín a zpět do azylu. Sklopíme sedačky, zalezeme do spacáků a snažíme se usnout.

Nejde to. Je vedro, dusno, nedýchatelno. Vylézáme ze spacáků, ale moc to nepomáhá. Řešíme dilema, jestli se udusit nebo nechat sežrat od komárů. Otvíráme okýnka. Nastala komáří invaze. Vytahuju svoji moskytiéru, strkám do ní hlavu a snažím se nějak položit, aby na mě ty krvežíznivý bestie nemohly. Brácha slibuje, že hned zítra natáhneme do oken síťku. Chce se mi brečet. Ne snad kvůli dnešní noci, tu bych obětovala, ale spíš se bojím, že tohle je teprve začátek. Pelda, vydržať!

Den pro Uluru

Čtvrtek 1. listopadu

Ujeto: za včerejšek 190 km

celkem za deset dnů 3 576 km

Konečně ráno! Ještě za svítání vstáváme a snažíme se vypadnout z komáří díry. Leje. Jsme v Outbacku, nejteplejším místě Austrálie a já si oblékám rifle. Ať mně někdo vykládá o oteplování Země. Brácha zkontroloval všechny kabely. To je taky jediné, co teď můžeme dělat.

Po sto padesáti kilometrech, během kterých nám stále svítí baterie a Brácha nepovolil zastávku ani na vyčůrání, přijíždíme do většího města - Marla. V autodílně necháváme proměřit baterii. Mechanik zjišťuje, že je dobrá a problém je tedy někde jinde, nejspíš v alternátoru. Pro jistotu je zakázáno dobíjet v autě baterie do kamery (Petra zuří) a pouštět magneťák (Petra jásá).

Oblékám si svetr a Petra se jde zeptat na předpověď počasí. Je skoro jako od našich meteorologů - počasí se neustále mění a nebude-li pršet, nezmoknem.

Pokračujeme v jízdě a když se na tachometru objeví číslice 291 728 km, dochází ke dvěma mimořádným úkazům: předjíždíme druhé auto a zhasla kontrolka baterie. S mnohem lepší náladou se nám tráví dalších dvě stě kilometrů na odbočku k Uluru.

Okolo cesty jsou občas mrtvé krávy. Přes den pro nás krávy nepředstavují nebezpečí, vidíme je dost daleko před sebou. Horší jsou krkavci australští (Corvus coronoides) hodující na mršinách. Když se k nim s autem přiblížíme, snaží se uletět, jenže jsou tak přežraní, že nemůžou vzlétnout a míjíme je vždy tak ve výšce předního skla. Na těch mršinách vypadají dost hnusně, ale zase o nich píšou v průvodci, že manželský pár krkavců spolu zůstává celý život. A to mně je na nich sympatický.

Sever a jih Austrálie nerozdělují jenom hranice států, ale taky plot. Věřte, nevěřte 9 600 kilometrů dlouhý plot proti dingům The Dog Fence. Pepa, který jej na vedlejšák jezdil opravovat, nám to vysvětlil tak, že na severu se převážně chovají krávy. Ty jsou pro dinga velkým soustem, nežere je a farmářům až tak nevadí. Nějaké to sežrané tele není katastrofa. Naproti tomu na jihu se chovají spíš ovce, a to už je pro dinga lahůdka.

Dingo je vlastně první nepůvodní zvíře. Zřejmě ho na kontinent s sebou přivedli z Asie původní Austrálci někdy před deseti tisíci lety, ale tím to začalo. Díky této nečekané a dravé potravní konkurenci vyhynul unikátní vačnatec vakovlk. On mu člověk ve vyhynování taky dost pomohl, a teď se stále doufá, že ještě žije někde v pralesích Tasmánie. Jenže to jsou stejně věrohodné zprávy jako o Lochnesské příšeře. To by bylo k dingům. Pak sem běloši přivezli králíky. Teplá zima jim dovoluje rozmnožování po celý rok a z původních dvaceti jsou dnes milióny. A ty milióny spásají vegetaci pro dobytek, vypíjejí napajedla pro dobytek, hrabou nory, ve kterých si dobytek láme hnáty. Vyhlášený boj od dobytkářů začal také stavbou plotu na východ od Perthu v Západní Austrálii, jenže králíci plot podhrabou. Tak farmáři vzali na pomoc králičí blechy, které nakazili myxomatózou. Počáteční úspěch vystřídala současná králičí imunita vůči této nemoci. A tak se vyvíjí další hnusy proti tomu, co jsme si sami natropili. A není radno se ptát australského farmáře, jak mu dupou králíci.

Další pohromou bylo třeba dovezení ropuchy obrovské (Bufo Marinus), která měla žrát hmyz. Ten opravdu žrala, jenže ptáci a plazi, kteří zase žrali ropuchy, umírali na její jed. Takže se ze zbraně proti škůdcům stal škůdce sám. Mohli bychom pokračovat dovezenými velbloudy, koňmi, osly, jeleny. A to už neznám všech údajně 850 druhů rostlin, plísní a parazitů, které si sem běloši dovlekli a teď pracně zkoumají, jak z toho ven.

Během té dvoustovky nastává jediná významná událost, přejíždíme hranice z Jižní Austrálie do Severního teritoria. Tentokrát bez fruitové kontroly, tady se široko daleko pěstuje jenom písek. S Petrou chceme fotečku u cedulí. Je to poslední hraniční, Severní teritorium já už do odletu neopustím. Brácha není k zastavení moc povolnej a svádí to na havarijní stav Autobusu. Zkoušíme vyhrožovat, že ho dobijeme místo baterie. Brácha začíná brzdit a uvažuje nahlas: „Copak Petry, tý se moc nebojím, ale Ségra, když jsem viděl, jak zřídila Mirka.“ Naštěstí Autobus stojí a já se nechci zdržovat mlácením drzého sourozence.

Na díře Erldunda je zajímavé snad jenom to, že musíme opustit Stuartovu silnici a zahnout na západ k Uluru po Lasseter Higway. Máte kliku, nevím, kdo byl Lasseter, tak nebudu poučovat. Tuhle odbočku měl na mysli Muž od Sněžné řeky, když nám říkal, že po třech dnech nudy zahneme doleva. Je to slepá ulice - 243 kilometrů tam, tam je Uluru, a zase 243 kilometrů sem zpátky.

Je vedro. Nejdřív se mi chtělo říct, konečně je vedro, ale po dvou minutách venku, během kterých jsem propotila triko, beru svá slova zpět. V té Austrálii není nikde akorát. Nebo já jsem tak vybíravá a teplota do dvaceti stupňů je pro mě zima a nad třicet vedro. A mezi dvaceti a třiceti tady nikde nebylo.

Bereme benzín, protože nevíme, jak bude dál vypadat cesta, natož nějaký servis. Oprava: bereme nejdražší benzín. Brácha se nad cenou zhrozil a poručil: „Ségra, spočítej spotřebu.“ V této společnosti sloužím za matematického experta. To není jako s Karlem!

Ráno jsme od komárů vypadli takovým fofrem, že jsme ani neprovedli pravidelný přísun vloček, jenže teď už mě zase nenechává v klidu blízkost (243 km :-) mé vysněné hory. Slibujeme si, že na prvním místě, odkud bude vidět, zastavíme a uděláme piknik.

Velbloudí stanici míjíme bez zastavení. Po stovce kiláků se na horizontu konečně objevuje ONA. Dojedeme na nejbližší parkoviště a zastavujeme. Vybíhám s foťákem a jenom je mi divné, za prvé: že je hora vidět na sto kilometrů, za druhé: Petra nefotí, za třetí: oba se divně šklebí. Nechají mě vyplácat několik snímků a pak teprve sdělí, že to vůbec není Uluru, ale Mount Conner. „Nic si z toho nedělej. My jsme se minule taky nachytali.“ V tom případě vyžaduju aspoň jídlo. Rozděláváme vařič a pobaveně sledujeme zastavující auta a turisty fotící kopec, který je úplně něco jiného, než na co vypadá. S Petrou zjišťujeme, že máme v zásobách poslední pytlík čaje. To není dobrá zpráva vzhledem k tomu, že tak daleko od civilizace bude všechno drahé. Ještě ke všemu je na čaji napsáno Woman‘s Moon Cycle Tea - čaj pro ženský měsíční cyklus. Ale co dělat, jiný není a skočit na nákup není kam. Vaříme měsíční čaj, tutláme jeho název a doufáme, že se po něm Bráchovi nezblázní hormony.

Podnikáme krátkou procházku do rozkvetlé pouště. Na rudých písečných dunách jsou žlutě a bíle kvetoucí keře. Asi jsme opravdu zastihli mimořádné podešťové počasí. Je to nádherný pohled! A když Bráchovi před objektivem ještě přeběhne ještěrka, jeho radost nezná mezí a on zapomíná na baterii, na čaj chutnající jako seno a možná i na nás.

Ale teda řeknu vám, na opálových polích jsme byli tři dny a už jsme deformovaný. Chodíme a stále koukáme pod nohy, jestli nenajdeme nějaký drahokam. Fakt je to jako s houbama, od jejich hledání si taky odvykám až do ledna.

Jenže zase ta nešťastná věta na naší cestě: Musíme dál. Je odpoledne a my chceme stihnout západ slunce u Uluru. Škodolibě přitakávajíc se loučíme s turisty, ukazujícími na Mount Conner a chválícími pohled na Uluru. Brácha s Petrou mi po zbytek cesty s nadšením vysvětlují jejich plán o přespání na vrcholku hory. Já jsem klidně pro, jenom je mi podezřelé jejich nadšení. Pro ně totiž nadšení je synonymem nebezpečí. Nahoře ovšem nemohou být žádná zvířata, takže po vyloučení všech jedovatin a zjištění výšky kopce pouhých 350 metrů stále nechápu. Konečně nevydržím: „Hele, a co je na tom dobrodružný?“ Oba vysvětlují: „Dobrodružný je na tom to, že je to zakázaný.“ Mám po klidu, čeká mě další Bráchovina.

Před námi je vrátnice do národního parku Uluru - Kata Tjuta. Tam už je to za penízky. A penízků moc nemáme. Dostávám zepředu příkaz lehnout na podlahu a přikrýt se spacákem. Šťastná, že jsem s nimi a neuvažující o následcích, příkaz plním. V rozpáleném autě si lehám na podlahu vyžhavenou výfukovým potrubím a přikrývám se zimní Bambuskou zaručující komfort do mínus deseti. Brácha s Petrou kupují dvě vstupenky a krátce pohovoří s paní vrátnou. Během toho krátce mám dojem, že se tavím. Teče mi mozek, kůže, svaly, kosti. Když se konečně znovu rozjedeme, vylézám a oživuju se vystrčením hlavy z okýnka. Zbytek posádky se směje. Ty ušetřené dolary mě stály aspoň tři litry potu, vy padouši!

Ale při pohledu na Uluru je veškeré utrpení zapomenuto. Uluru je vlastně monolit a pro příslušníky kmene Anangu je posvátným místem a součástí mytologie. Podle nich ji v době, kdy se tvořil svět, vymodelovali dva chlapci, kteří si tu po silném lijáku hráli s blátem. Geologové určili, že by museli hoši modelovat před šesti sty milióny let. Jenže její okolí bylo prokazatelně obydleno teprve před 22 tisíci lety. Uluru je původní domorodý název a znamená Místo setkání, ale přišedší běloch si její název musel změnit tak, jako změnil všechno ostatní. Dostala nové jméno Ayers Rock podle australského politika. V roce 1985 byla po mnoha sporech navrácena původním obyvatelům, a tak se teď používá více i původní název. Skála vypadá jako kastrol postavený na rovném stole a je nejčarovnější při západu a východu slunce, kdy se její barva mění v různé odstíny červené, okrové, oranžové, hnědé, zlaté a všech těchto kombinací.

Zastavujeme na místě označeném mnohoslibným nápisem „Sunset Strip“. Je to vlastně parkoviště situované příslušným směrem. Foťáky cvakají, kamery vrčí a zaznamenávají nejkrásnější přírodní scénu pro dva herce. Po jejím skončení, propuknou všichni diváci v aplaus a já čekám, kdy se Uluru ukloní. Jenže ona si nic nedělá z malinkých lidských mravenců u jejích nohou a dál je hrdě vztyčena.

Procházíme parkoviště, až se dostaneme k jeho části V.I.P. Jsou zde stoly s bílými ubrusy, na nich nádoby s chlazeným šampaňským, naleštěné sklenice a všude číšníci. U těch naše cesta končí, už na první pohled nejsme very important osoby. Vidíte, Uluru se dostala i do současné mytologie. Jenom rituály se změnily.

My se jedeme podívat na začátek pěšího výstupu. Jediné místo, kterým dovoluje Uluru pozemskému červíkovi dojít na její vrchol. Z cedulí ovšem zjišťujeme, že Uluru by nám to možná dovolila, ale nedovolí nám to předpisy. Stezka je uzavřena v době: špatné viditelnosti, deště, větru, vedra a já nevím čeho ještě. Je skoro tma, takže vyjít po téměř kolmo stoupající pěšině na hladké skále by byl hazard se životem. A další hazard by nastal ráno - pokud cestu neotevřou, budeme jediní turisté sestupující dolů. Nic nápadnějšího bychom si nemohli vybrat. Brácha se otáčí na mne jako na nejpodělanějšího člena výpravy. Sbírám síly, aby se mi neklepal hlas při odvážném proslovu: „Já do toho du. Karel říká Kdo se bojí, sere v síni. Nehledě na to, že kapitolu s názvem ‚Jak sme byli v base‘ ještě v žádné knížce nemám.“ Petra upozorňuje na mraky a že pokud by začalo pršet, nedostane nás dolů ani helikoptéra. Díky Švagrová, tolik rozumného uvažování, snad do tebe vstoupil Bůh hory. Domorodci totiž výšlapy na jejich posvátné místo nevidí rádi a tvrdí, že horu střeží mystičtí hadi. Mám úctu ke všem náboženstvím, ale nevím, proč by nám zakazovala někam jít. Zakazujeme my snad výstup na horu Říp kvůli tomu, že tam byl první prataťka Čech? A co teprve courání po Blaníku, kde hrozí od hlučných, šprechtících turistů předčasné probuzení rytířů!

Vzdáváme to. Zklamaně (já jako) sedáme do Autobusu. Jenže ten nestartuje. Na jakékoliv Bráchovo činění, prosby, kletby, sliby o nejlepším benzínu, výhružky šrotištěm Autobus mlčí. Hledáme startovací kabely. Dávali jsme je přece tak, aby byly po ruce. Nacházíme je v našem zavěcovaném Autobusu na takovém místě, kam by rukou nedosáhla ani Saxána. Honem ulovit někoho s autem. Je téměř tma.

Opozdilci mají smůlu, musí propůjčit svoje auto k nastartovaní našeho vzdorovitého. Džampaři jsou ochotná rodinka, usmívají se. Taky co jim zbývá. Po nastartování uháníme do kempu.

V parku platí ostrá pravidla a kempovat se může jenom v blízkém městečku Yulara. Ke konci uhánění Autobus poskakuje, baterie už nestačí ani na základní životní funkce. Zhášíme světla a kemp hledáme jen po hmatu.

Kemp je zařízen se vším komfortem. Brácha s Petrou jsou udiveni, že minule spali taky v kempu, ale v tomhle určitě ne. Jinej tady není :-). Sprchy, prádelna, velká, zastřešená plocha, kde jsou stolky, plynové vařiče, lednička, elektrické zásuvky. Travnaté plochy na stanování ignorujeme, zastavíme Autobus co nejblíže kuchyni a v úplném přepychu povečeříme. Petra nabíjí baterie do kamery a Brácha prohlašuje, že se půjde vykoupat. S Petrou se na sebe podíváme, udivené Bráchovým nenadále pozitivním přístupem k hygieně.

Šeptám Petře: „Aby to nebylo tím ženským čajem!“

Jenže Petra kuje Bráchu, dokud je žhavej: „A měl by ses taky oholit, vypadáš jako nehrozivější Bubák v okolí.“

Takže co zítra? Ještě večer si vyhlížíme džampovací oběť na ráno a pak uléháme do spacáků. První komáří zabzučení. Kristepane, my jsme nedali ty protikomáří sítě!

Den na baterku

Pátek 2. listopadu

Ujeto: za včerejšek 662 km

celkem za jedenáct dnů 4 238 km

Ráno moudřejší večera. Nejprve se rozhodujeme nechat pivo v obecní lednici. Petra nás přesvědčuje, že na tom není nic moudrého a že se s ním máme rozloučit. Druhá moudrost, která nás napadla až ráno, je smutnější. Musíme jet bez světel a tím pádem až bude alespoň trochu vidět. Jenže všichni ostatní chtějí stihnout svítání nad Uluru a odjíždějí za tmy. S obavama sledujeme, jak se kemp vyprazdňuje. Naštěstí dva borci zaspali a půjčují auto s namalovanou lebkou vcelku bez problému. Stejně vypadají, že se ještě nevzbudili.

Bez světel uháníme v ranním pološeru známou cestou. A známou vrátnicí, kde ovšem dneska stačí moje přikrčení a Bráchovo mávnutí vstupenkama. Ty platí na pět dní, tolik si jich ani neužijeme.

Ještě po cestě řvu o zastavení. Východ slunce za Uluru!!! Na místo, kde má svítat podle správy národního parku, nestihneme dorazit ani náhodou. Máme pohled z opačné strany. Slunce nebarví skálu, ta je ve stínu, ale za ní jsou nádherné obláčky, rudě zbarvené vycházejícím sluncem. A před nimi mohutná černá skála. Uluru se svatozáří. Paráda parádovitá!

Brácha je šťastnej kvůli mně. Oni viděli svítání i západ slunce nad Uluru už před pěti lety. A musel to být mimořádný zážitek, protože si to i pamatují :-)).

Motor jsme nezhasínali, takže bez problémů pokračujeme až na parkoviště. Zjišťujeme, že cesta nahoru na horu je stále zavřená a navíc je u ní zapíchnut Ranger v odstrašujícím postoji. Brácha s ním jde konzultovat důvod, protože sami na nic nepřicházíme. Dostáváme odpověď, že je hlášen déšť. Brácha přejede pohledem krásně modrou oblohu a drze se ptá: „Na kdy? Na zítra?“

Dnes budou hlídací hadi spokojeni a my jako náhradní program volíme pěší pochod okolo celé skály. Zblízka je vidět, jak je její povrch vrásčitý, má na to věk. Čas od času jsou ve skále jeskyně nebo převisy, některé přístupné, některé jsou jako tajná místa Sacred Site se zákazem vstupu. Ve všech jsou skalní kresby původních obyvatel. Petra na naše popohánění sděluje: „Chci vidět každou štěrbinku.“ Ptám se: „I moji?“

Dokud je ranní chládek a jsme ve stínu skály, považujeme Petřino vytloukání jeskyní za zdržovačku, ale sotva se dostaneme na sluníčko, rádi s ní vlezeme do stínu. Sluníčko sálá vedro, skála sálá vedro, písek sálá vedro. Připadáme si jako omylem zasunuti do opékače topinek. A zrovna tady je každé stinné místo označeno jako Secret Area. Brácha rozhoduje do jedné vlézt i přes zákaz. Jenže když se uvnitř koukneme pod nohy, je nám jasné, že bychom si taky nějaký secret mohli odnést na podrážce. Raději pokračujeme v topinkové pouti.

Bráchovi a Petře to připomnělo, že tady minule našli opál. Okamžitě střídám pohledy na skálu a pod nohy, na skálu a pod nohy, na skálu a ...

Blízkost hory působí magicky. Jakoby z ní nesálalo jenom horko, ale i cosi duchovnějšího, nějaké kouzlo. Možná jsme ovlivněni těma tajnejma obřadníma místama, ale máme pocit, že na nás Uluru působí jakýmsi mocným fluidem. A nebo blbneme.

V jeskyni s názvem Mutitwlu je dokonce i jezírko. Nad jezírkem je rošt, po kterém se chodí, ale my stojíme, chladíme se a čekáme, až Petra všechno vyfotí a nakameruje. V prostoji vytahuju deníček a zaznamenávám prožitky z pochodu, dokud se mi nevykouří teplem z hlavy. Jenže jsem tak zesláblá, že mi padá propiska do jezírka. Sledujeme, jak klesá pod hladinu a Brácha se s nadějí v hlase ptá: „Máš ještě jednu?“

Radostně odpovídám: „Mám.“

Brácha zasmušile podotkne: „To je smůla.“

Poslední kilometr docházíme v poledním žáru a za doprovodu much. Už jsem vám prozradila, jaký je australský pozdrav? Mávne se rukou před obličejem :-)). Prostě jdeme a kvůli mouchám se s každým zdravíme. Chápete? Před námi jdou lidi s velkým psem, který se občas na kus cesty přidá k nám. Majitelé se vždy s úsměvem omluví. Petra mazaně uvažuje: „Sou sympatický, ty nás nadžampujou.“

Brácha pochybovačně pronáší: „Jen aby tady nebyli se psím spřežením.“

Doplížíme se k Autobusu. Já ještě kousek popocházím, dívám se už jen pod nohy a mám chuť nudlovat. Brácha prokoukne moji touhu po opálu: „Hele nenamáhej se. My ti neřekli, že byl na řetízku.“ Já je vykopu z kecek, teda z pohorek! Nostalgicky sbírám alespoň rudý kámen. Tvarově vypadá jako malé Uluřátko.

Lejeme vodu na sebe i do sebe. Uvnitř Autobusu je ještě asi o padesát stupňů víc. Větráme a sledujeme chudáky, kteří nás džampnou, i když o tom ještě nevědí. Naštěstí na parkovišti neměli sáně, ale džíp a jsou ochotní. Pes nám zatím prošacuje zásoby. Co se dá dělat.

Po nadžampování a vyhnání psa pokračujeme, obloha se začíná zatahovat. Brácha s Petrou svorně tvrdí, že odtud nemohu odjet bez návštěvy Visitors Centra. Podvoluji se většině a naději, že tam bude klimatizace. Po chvilce jízdy tedy zastavujeme u stylového návštěvního střediska a máme štěstí, protože jedno parkovací místo je trochu z kopečka. To je naše.

První mě upoutávají výtvarná díla Austrálců. Nejsou tvořena normálními tahy štětce, ale skládají se z puntíků různých barev. Představují většinou živočichy, lidi, rituály nebo abstraktní obrazce. Umělci používají čtyři základní barvy: bílou pro starost a bolest, černou pro pomstu a smrt, žlutou pro hněv a bojovnost a červenou pro radost a lásku. Obrazy působí hezky a uklidňují.

Méně uklidňující je preparovaný had. Spíš hádek, velikosti a síly propisovačky. Je u něho napsáno, že je prudce jedovatý, žije v písku a vylézá v noci. To je podraz! Já jsem si dosud po stmívání a relativním ochlazení připadala bezpečná. A ono prdlajs. Petra zjišťuje, že za chvíli bude ukázka domorodého kuchařského umění. Hodláme se něco přiučit i my dvě, které neumíme ani knedlíky. Rangerka přivádí dvě Bubačky, které si sedají na zem a z nadzemních i podzemních částí rostlin cosi kuchtí. Já jsem zklamaná, neb nerozumím ani Bubačkám mluvícím domorodsky, ani Rangerce mluvící anglicky. A nejvíc mě zklamalo, že hlavní ingredienci domorodé kuchyně, tučné červy, mají pouze na obrázku. Zřejmě aby je nezažalovali ochránci zvířat, nebo spíš aby se jim nějaký turista nepoblil.

Odcházím čekat na Petru k videu. Promítá se film ze života domorodců, o lovu, bydlení, zvycích. Vedle mě sedí pán a já se bojím, abych v příšeří neusnula a neodložila si hlavu na jeho rameno. Hlavně proto, že z druhé strany sedí jeho manželka. Na obrazovce jdou záběry na domorodé tanečnice. Skupina polooděných žen mezi padesátkou a smrtí má pomalovaná prsa až do pasu a chvějí se v těžko srozumitelném rytmu. Vedle sedící pán si zhluboka povzdechl: „To nemohli vybrat nějaký mladší!“ Mě spíš upoutává hudba. Zpěv ne, tam se dá těžko rozeznat, jestli zpívají určitá slova nebo vyluzují jen určité kvílení, ale zajímavý je hudební nástroj. Podobnou fujaru jsem viděla v jedné z místností, a tak ji jdu prostudovat.

S pomocí slovníku a Bráchy studuju popis nástroje zvaného didgeridoo. Jeho výroba je netradiční a těžko padělatelná, je to totiž větev vyžraná termity. A na tu větev se vyluzují zvuky. Těžko nám, středoevropanům zmlsaným saxíkama, klarinetama, flétnama a jinýma ama, napsat, že se na didgeridoo hraje. Jasně, že v obchodech nabízí didgeridoo vydlabávané ručo fučo, kdo by spoléhal na termity. Petra stále se zájmem sleduje kuchařinky. Jestli fakt něco obkouká, tak chudák Brácha.

Máme ještě sílu pozorovat chvíli jednu Bubačku, jak ďubkuje obrázky, a pak už táhneme pryč a Petru táhneme doslova. Na její protesty Brácha sděluje, že ji teda po návratu domů přihlásí do kurzů vaření. Jenže tam to prý nebude tak zajímavé. Ale zase budou výrobky jedlejší.

Venku se Petra dožaduje napsání pohledů, v klidu, na lavičce. Jenže obloha se začíná zatahovat a my máme další smělé plány na dnešní den. Brácha vrčí, že má psát pohledy za jízdy.

Petra se brání: „To nemůžu, to tě bavím.“

Brácha vrčí dál: „Ty mě už vůbec nebavíš.“

Jako odškodnění je Petra usazena za volant a my s Bráchou Autobus roztláčíme. Přiskakují další chlapi a s jejich pomocí se nám to i daří. Když jim děkujeme a vidím jejich propocená trika, myslím, že by nás raděj nadžampovali.

Chceme přejet k atrakci, která je v názvu parku za pomlčkou a ve skutečnosti o 40 kilometrů dál. Skalní skupina Kata Tjuta. Název znamená Mnoho hlav a je jich přesně třicet šest. Vypadají jako menší monolity, ale ve skutečnosti jsou to zkamenělí obři. Největší makovice Mount Olga je vysoká 546 metrů a podle ní se po bělošsky jmenuje celé pohoří. My máme raději tradiční, bubácké názvy.

Během jízdy zapisuju prožitky a poslouchám dialog v přední části auta.

Petra: „Pojedeme tamhle tou cestou.“

Brácha: „Jasně. Tou jsme jeli i před pěti lety.“

Petra: „Musíme jezdit jen tam, kde jsme už byli. Tvoje Ségra se nám směje, že si nic nepamatujeme.“

Brácha: „Jenže my si nepamatujeme, kde jsme byli.“

Nezasahuju do této fakticky správné debaty a mlčím. To se zdá Bráchovi podezřelé, podívá se na mě ve zpětném zrcátku a zařve na Petru: „Ticho, už má druhou propisku!“

Zastavujeme na místě, odkud je ještě vzdálené pohoří vidět celé. Brácha se obětovává, bude udržovat motor v chodu, a já s Petrou trapujeme na vyhlídku. Do mého, ač širokoúhlého foťáku pohoří nenacpu, ani kdybych se rozkrájela. Musela bych spíš rozkrájet pohoří. Takže pár postupných fotek, z kterých doma slepím panoramatickou, a spěcháme zpátky.

Dojíždíme na parkoviště a je zataženo. Sice stále vládne dusno a teplo, ale uznávám, že oželím východy západy, hlavně když mi nebude slunce pražit přímo do kebule. Brácha zaparkovává Autobus na kraji, aby byl přístup k baterii. Začínáme si zvykat.

Vyrážíme na Mnohohlavovou tůru. Petra trvá na tom, abychom šli jinou trasou, než kterou už absolvovali minule. Výběr nám zjednodušuje to, že si ani jeden nepamatují, kterou minule šli. Brácha tvrdí, že tato je lehká, ale poroučí obout pohorky. Moc mu nevěřím. Beru si zásobu vody.

Je to zvláštní pochod mezi obrama, kteří připomínají hřbety brontosaurů. Ale červené. Po přelezení kopce se dostáváme k řece a na místo, kde hnízdí andulky. Petra je chce nafotit a natočit. Zatím se jí podařilo pouze vytočit Bráchu. Čekání nás nebaví a jdeme napřed. Tím pádem se zákonitě ztratíme.

Po zdolání několika kilometrů a několika hlav objevujeme naříkající Petru. Má na patě puchejř velikosti pětikoruny. Po další chvíli začíná naříkat Brácha, ten ne na puchejř, ale na vlka. Mne naštěstí nepotkala žádná katastrofa, ale po deseti kilometrech mám dost. Nedovedu si představit, kdyby do nás ještě pralo slunce.

Ke konci pochodu vypadáme jako skupina invalidů na výletě. Chápu cedule, nabádající turisty, aby nepřecenili své síly. V tomhle prostředí padnout, tak je z vás za pár dní dokonalá mumie.

Poslední sestup a my už se rozhlížíme po lidské oběti. Před námi jde kluk. To je náš favorit! Petra zatíná zuby, překonává bolest a společně kluka docházíme. Brácha s vlkem zůstávají pozadu. Kluk vypadá sympaticky a čile. S Petrou se k němu lichotíme a postupně se dozvídáme, kdo je, odkud je, na jak dlouho tady je. Jediné, co nám neřekl a co zjišťujeme až na parkovišti - je tady na motorce. Máme po breberkách.

Počkáme na Bráchu s vlčím doprovodem, a jelikož nikde není ani človíčka, rozděláváme svačinu a provádíme zdravotnický zásah. Petra si fouká puchejř, Brácha si nefouká. Hledám něco na ošetření, jenže v baťůžku nacházím pouze žvejkačku. Chromajzlové nejsou spokojeni. Petra si odmítá zalepit puchejř žvýkačkou a Brácha ji k ošetření vlka taky nechce. Prý by si potom bál ulevit, aby nedělal bubliny. Mezitím ovšem přicházejí dvě ženské ke svému autu. „Hele, ty nás ještě neznaj, řekni jim.“ Konec simulování, jde se do akce.

Brácha ani nemusel nasazovat trpitelský výraz, protože ho má už delší dobu, takže ženské jsou ochotny všeho. Vůbec nechápou, co po nich Brácha chce, ale jejich auto je nám prý k dispozici. Brácha připravuje jejich baterii, já podávám kabely, Petra odhaluje naši baterii, jsme sehraný tým mechaniků. Vidět to někdo od formulí jedna, tak nás koupí. Už jsme tak znalé, že se Petra ptá Bráchy: „Máš tam neutrál? Abysme do nich nenajeli a za dobrotu jim nenabourali auto.“ Po nastartování Brácha mazaně zavádí řeč na krásy Austrálie, ženské se baví a zatím proudí životodárná šťáva z jejich baterie do naší. Loučíme se a na obloze se objevují první blesky.

Odjíždíme a já se stále nemohu rozloučit. Jsem přitahována magickou silou pohoří, nad kterým jsou kovově černé mraky a křižují se blesky. Prosím Bráchu o zastavení a s Petrou se snažíme tajemno zachytit na film. Nechce se mi odtud. Hromy se odráží od skal a já si připadám, že se s námi loučí všichni zdejší bohové. V duchu jim slibuji, že příště přijedu na rok. A pro sebe dodávám: „... s kloudným foťákem a dostatkem peněz.“

Začíná pršet, což by nám tak nevadilo, jako to, že se tím pádem zatáhlo. A my tím pádem musíme svítit. Kontrolka baterie nám svítí pořád, jenže teď se k tomu přidává ještě cukání celého Autobusu. Baterie kaput. Brácha zhasíná světla a vypíná stěrače. Prosím Petru, ať vytáhne kameru: „Natoč to, to bude naše černá skříňka, až nás tady najdou jako kostry u silnice. Ať Karel ví, jakou hrdinskou smrtí jsme zahynuli.“ Jedeme téměř potmě, v lijáku, bez světel, bez stěračů, v opuštěném středu Austrálie a chechtáme se jako blázni. Do toho poposedávájící Brácha provolává: „Vyměním vlka za puchejř!“ V předminulé větě škrtám slovo jako.

Kdo by se ovšem nezbláznil, když zmokne v nejsušší oblasti Austrálie. Za chvíli bude západ slunce. Dneska jenom teoretický. Vzpomínáme na číšníky u Uluru, zbude jim šampaňské. Trochu nás Uluru láká, při dešti z něho prý stéká tisíce vodopádů. Jenže si musíme nechat zajít chuť a míříme přímo do Yulary.

No a protože jsme klikaři, začíná nám svítit i kontrolka benzínu. Naštěstí je v dohledu civilizace i benzínka. Brácha se rozhoduje riskovat, bude brát benzín bez zhasnutí motoru. A my dvě se máme modlit. Jenže sotva Brácha strčí konec šlauchu do nádrže a my tak stihneme říct „Andělíčku můj strážníčku ..,“ motor umírá. Změna, přestáváme se modlit a sháníme džampaře.

Moc se nám do deště nechce, a tak přímo u chlaďáku s bagetama oslovíme chlapy. Jak jinak, my dvě s Petrou. Chlapi ochotně přikyvují a jdou s námi ven. Voláme na čepujícího Bráchu, že máme úlovek. Jenže náš úlovek došel k nákladnímu autu. Můj šikovnej Bratr je zaskočen, v náklaďácích se nevyzná, neví, kde mají baterii, jestli máme dost dlouhé kabely atd. Jeden z chlapů pronese místní zaklínadlo: „No worries!“ a už chudák doluje jejich baterii někde z útrob auta. Zatím jsme se od druhého dozvěděli, že tady opravují silnici.

Autobus naskočil a my opouštíme zmoklé silničáře. Honem do kempu. Bez světel. Těsně před cílem zahlídnu přes nesetřené a zapocené sklo nápis Yulara Fire Sation. Hasiči sice mají spíš jiskry hasit, ale co kdyby nám baterii nabili. Brácha se jde zeptat, Petra má zatím přidávat plyn. Brácha se vrací, motor vydržel a hasiči nám nabijou.

Zvesela vjíždíme do kempu. Je to stále ten stejnej kemp. Široko daleko jinej není. A věřte, že široko daleko v Austrálii je opravdu široký široko a daleký daleko.

Další štěstí nás čeká v lednici, naše chlazené pivo zůstalo. Asi v tomto kempu moc Čechů nebude. Zdraví nás rodinka ze včerejška, lebkouni z rána, lidi se psem z dopoledne ... dyť jsem říkala, že to je jedinej kemp. Brácha vymontuje baterii. Je těžká a k hasičům to kousek je. Uvažujeme, kdo nám ještě nepomáhal. Támhle ti dva kluci. Odvezou Bráchu k hasičům. Po návratu s nimi kecáme u piva.

Zjišťujeme, že je v kempu prádelna, a když už tady musíme tvrdnout. Rozhodnuto, vybíráme špinavé prádlo. Jenže v prádelně ouha. Pračka je na drobné, které nemáme. Brácha s Petrou obchází kemp a snaží se rozměnit peníze u těch lidí, kteří nás ještě neznají. Už jich moc není, ale povedlo se. Ustrojeni jen v tom nejzákladnějším, nacpeme hory prádla do obrovité pračky. A zjišťujeme, že chceme sice prát, ale nemáme prášek na praní. To už Brácha dostává záchvat zuřivosti: „Na co s sebou mám dvě ženský?!“ Mě a Petru chytá taky záchvat, ale smíchu. Co teď? Přemýšlíme, co udělat, aby nás Brácha nezabil. Když jdeme k Autobusu okolo stanu, u kterého stojí cestovní sušák na prádlo, Petra prohlašuje: „Po těchhle jsme ještě nic nechtěli.“ Ti byli poslední, ale ochotně mění kelímek prášku za plechovku chlazeného.

Vypráno. Brácha nám pomůže dát prádlo do sušičky a odchází. Ovšem i s drobnejma. Běžím za ním. Omlouvá svoji zmatenost: „Dneska bylo teplo.“ Vaříme si večeři a na zítra gulášovou polévku. Českou z českého pytlíku, kterou Brácha propašoval z Čech do USA, potom z USA přes Cookovy ostrovy a Nový Zéland ... zkrátka z Čech až na konec světa. Posloucháme zprávy, australská rosnička hlásí počasí a upozorňuje, že je v Darwinu storm a bude šturmovat ještě dlouho. Význam slova storm = bouřka si uvědomuju, až když se Brácha ptá: „Ty brďo, kdy letíš?“ Přestalo mi chutnat.

Uklidňuju se očumováním okolí. V každé větvičce vidím hádka z Visitors Centra. A když ještě očumím barel, z kterého jsem si ráno čepovala vodu na pití, uklidnění se mění v zneklidnění. Do barelu ústí okap a je na něm napsáno Rainwater. Brácha mě ujišťuje, že tady nemají kyselé deště, ani žlutou zimnici. A škodolibě dodává: „Maximálně se posereš, tobě ještě nic nebylo.“

Jsme po večeři. Petra mně chce říct, že polévka byla dobrá a některé věci odnese. Vypadlo z ní: „Některé věci jsou dobré.“ Dostáváme záchvat smíchu. Já ji chci upozornit, že tady mají v záhonku zasetou nádhernici úhlednou a místo toho upozorním na útulnici nádhernou. A když Brácha vyhodí lžíce do odpadků, uznáváme, že to byl náročný den a jdeme spát.

V Autobusu nemůžeme svítit. A Brácha s Petrou zase nemůžou najít svoji baterku. Uznávám, že se baterka bez baterky potmě špatně hledá a půjčuji svoji. Nerada. Před spaním si svatosvatě slibujeme, že zítra natáhneme protikomáří sítě. Už téměř v polospánku slyším Petru: „Ráno se koukej oholit.“

Velbloudí den

Sobota 3. listopadu

Ujeto: za včerejšek 150 km

celkem za dvanáct dnů 4 388 km

Ráno se budíme pozdě, ale zato do čistého obzoru. Bude krásné svítání a my s Bráchou dostáváme opožděný nápad. Někdo by mohl k Uluru vzít alespoň mě, která jsem východ slunce neviděla, a zbytek tam přijede po vyzvednutí baterie. Beru foťák, dostávám přidělenu jednu vstupenku a utíkáme s Bráchou k výjezdu z kempu. Jako na potvoru jezdí plně obsazená auta nebo motorky. Teprve po pár minutách se na nás usmálo štěstí a z auta se na nás usmál mladý pár Číňanů. Auto je maličké a naložené až po střechu, včetně zadních sedadel. Brácha se omlouvá, že jsme je zastavili. Oni ovšem nevidí v ničem problém. Spolujezdkyně se posune téměř k řidiči a dělá mi vedle sebe místo. Loučím se s Bráchou a sedám si na uvolněný pidiprostor.

Jsou to bezvadný lidičky, snaží se se mnou bavit, dozvídám se, že jsou z Číny a jsou v Austrálii na šest měsíců. Taky že ráno zaspali, a teď musíme jet rychle. Tak to mi nemuseli říkat, jedeme totiž ne jako ke svítání, ale spíš jako k ohni. Navíc moje anglická výslovnost má svá slabá místa, a tak se mi oba snaží odezírat ze rtů. Tím oba myslím i řidiče. Ten navíc ještě kontroluje polohu slunce a aktuální čas, takže jenom ve volné chvíli zběžně mrkne na silnici, po které se řítíme víc než stovkou. A střídavě se řítíme v obou pruzích. Začíná se mi dělat špatně, mám strach abych jim do už tak naloženého auta něco nepřidala, nebo abych východ slunce neprozvracela na silnici. Beru si žvýkačku a nabízím i svým novým kamarádům. Přistáváme zrovna ve chvíli, kdy mě začínají bolet panty z úmorného drcení žvejky, snídaně a možná i večeře.

Loučím se a vybíhám mezi davy fotografů, kameramanů a ostatních čumilů. Fotím Uluru ve všech barvách, s keříkem v popředí, se značkou v pozadí, Uluru celou, Uluru po částech. Zachraňuje mě až příjezd mojich příbuzných. Petra naříká, jaké bylo vedro pod spacákem, a jako útěchu pořizuje do jejich miliónové sbírky fotek další a to Uluru s dopravní značkou Pozor klokani.

Jedeme zjistit možnost výstupu. Možnost je taková, že není. Brácha se jde opět drze ptát na příčinu. Ranger věcně pronese: „Je hlášen vítr.“ A Brácha na nás schválně anglicky volá: „Neotvírají, protože je v Darwinu vítr.“ Rančer dál stojí jako automat na Coca-Colu. My si ale počkáme.

Obsazujeme jednu z laviček a rozděláváme zásoby. Při otevření cooleru zjišťuju ekologickou katastrofu - převrátil se ešuš a vylila se z něho gulášová polévka, což by nebyla katastrofa, kdyby s sebou při pádu nevzala placatici se slivovicí. Do okolí se line smrad Plzeňské restaurace šesté cenové skupiny.

Žvýkáme chleba a zdravíme se s rodinkou, která nás džampovala předevčírem večer. Pijeme čaj a přichází naše dvě známé, které nás džamply u Kata Tjuta. Konzultují s námi zavřenou cestu na vrchol. Když přiběhne pes včerejších poledních džampařů, vypadá to, že mu voníme natolik, že dál už bude cestovat jenom s námi. Jeho majitelé se s úsměvem ptají, jestli nepotřebujeme nadžampovat.

Zdá se nám, že se okolo Rangera srocují lidi. Uvažuju: „Že by to otevřeli?“ Brácha už jim nevěří: „To spíš bude demonstrace, za otevření Uluru. Napíšeme transparent Uluru pro bílé!“ Že to byl opravdu planý poplach i planá naděje nám potvrzují lebkouni, které známe z včerejšího rána. Kurňa, vždyť my tu už všechny známe! Není škoda odjíždět, když tu máme tolik kamarádů?!

Poblíž nás zastavují klimatizované autobusy cestovních kanceláří, vychází průvodce v kravatě a za ním nažehlení, do růžova v hotelu vyspalí turisté. Smějeme se: „Tak z těchhle nikoho neznáme.“ Najednou v davu masňáků slyšíme češtinu. Váháme, jestli na sebe máme vůbec upozorňovat, ale zvědavost je silnější. A když se zdravíme a při potřásání rukou se nám dostane zalomení palce, je nám jasné, že tihle mezi ty vyfiňtěné Němce nepatří. Dozvídáme se, že byli taky na potlachu, dokonce si nás pamatují. Jenže mají v Austrálii málo času a Uluru chtěli hrozně moc vidět. Tak se rozšoupli a v Sydney si koupili takzvaný package, balíček ve kterém je letenka, noclehy, autobus. Vše ostatní zařídí cestovní kancelář, což vypadá asi tak, že s námi mluví sotva pět minut a už je průvodce svolává do houfu. Sledujeme, jestli jako výprava nebudou mít výstup povolen a jsme nachystaní se okamžitě vnutit. Jejich průvodci nepomohla ovšem ani výřečnost, ani kravata. Dostal stejnou odpověď jako my nekravaťáci: „Je hlášen vítr.“ Ten Ranger je snad na klíček. Ale musíme uznat, že včera jim předpověď vyšla. A zažít takovou bouřku na vrcholu hory, kde se člověk nikde neschová ani před vodou, ani před bleskem, a dolů se sejít nedá pro kluzkost skály, to by mohlo být dost velké sousto dobrodružství i na moje dva sebevrahy.

Balíme. Naposledy si jdeme sáhnout na skálu a já ji tajně šeptám: „Na shledanou.“ Při nasedání do Autobusu vedle nás brzdí auto mlaďochů, kteří vezli Bráchu k hasičům. Smějí se, že zaspali a ptají se, jak baterie a jestli je všechno v pořádku. Teda lidi, tady je krásně! Za celé dva dny naše prosby nikdo neodmítl, nikdo se nezamračil, nikdo nezahudral ... a že jsme se naotravovali. Napadá mě, že je to magický vliv hory, ale spíš než v hoře to bude v lidech. Prostě ráj!

Na rozvrtané výpadovce z městečka ještě máváme známým silničářům a valíme pryč. Nejprve nás čeká stejných dvě stě padesát kilometrů na Lasseterově silnici. Po ní se vrátíme na naši známou silnici Stuartovu. Jelikož jsme tuhle cestu jeli předevčírem, slibujeme si nezastavovat. Ovšem při spatření prvního hada jsou sliby v háji. Pakobra hnědá (Pseudonaja textilis). Opatrně se k ní přibližujeme. Nehne se. Když se nehne ani na Bráchovo šťourání větvičkou, odvážně ji prohledáváme a zjišťujeme, že je přejetá. Já se nevzdávám. Beru od Bráchy větvičku a aranžuji hada tak, aby měl vyhřezlá střeva maskovaná keříčkem šalvěje. Couvnu o krok a se zalíbením pozoruji svoje dílo: „Vůbec není poznat, že je na sračku.“ Petra mě ujišťuje, že fakt není, akorát sem jí to řekla přímo do kamery. V autě se obě divíme, jak to, že Brácha nekopal hadovi hrobeček.

Kousek za velbloudí stanicí potkáváme obytné auto zapíchlé v písku. Zastavujeme a ptáme se kluků, jak můžeme pomoct. Podívají se na náš Autobus a zklamaně prohlásí, že nijak. Praskla jim za jízdy pneumatika a jsou vcelku rádi, že dopadli takhle. Brácha nabízí možnost poslat pro ně karavanu velbloudů. Se smíchem nás ujišťují, že jeden už se stopem vydal pro pomoc do Erldundy. Po návratu na sedačky Autobusu hned na Bráchovi vyzvídáme, co se dá dělat, když praskne pneumatika. „Nic. To se nestihneš ani pomodlit. Ale dá se tomu předejít. Když je takovéhle vedro, musí se trochu upustit pneumatiky,“ s Petrou mu visíme na rtech, „no a to já jsem udělal už včera.“ Kůůůůrnik, ten je mazanej!

Oni jsou mazaný oba. Dozvídám se jejich plán na další ušetření. Vstupenky platí ještě dva dny, a proto bychom je mohli se slevou prodat. Vyhlížíme někoho parkujícího v protisměru. Konečně spatříme stojící auto, Brácha dupne na brzdu a najíždí k němu. Chlap svačící vedle auta zahlédl našeho řidiče, skočil za volant, zakvílely pneumatiky a je po něm jenom oblak rudého písku.

Brácha se diví: „Je vadnej?“

Petra pochopí první: „Já jsem ti včera říkala, ať se oholíš.“

Sliby se nemají dávat. Už zase stojíme. Přes cestu přeběhl Moloch ostnitý (Moloch horridus). Anglicky se jmenuje Thorny Devil = ostnatý ďábel a je to taková malá, obrněná ještěrka. Do všech stran z něj trčí výstupky, takže vypadá jako bonsaj pravěkého ještěra. Je naprosto neškodný, žere jenom mravence a termity. Vcelku bez problémů se nechal chytit a vypadá, že si se stejným zájmem jako my jeho prohlíží i on nás. Brácha si ho posadí na triko jako šperk a moloch se drží, jen se mírně komíhá a udiveně kroutí hlavičkou. Aby se molochovi lépe drželo, Brácha vyšpuluje břicho do velikosti záložního padáku. Neváhám a fotím.

Brácha naříká: „To bude děsná fotka. Tu ti budu muset zcenzurovat.“

„Vyměním za můj snímek s Mužem od Sněžné řeky.“

Teď přistupuje k focení Petra a přistupuje profesionálně. Bráchovi určí, kde má stát a jak má být otočen ke slunci. Vůbec jí nevadí, že Brácha stojí na mravenčí magistrále, mravenci ho berou jako objížďku a šplhají po něm. Po vyfocení pokládáme molocha na zem, on se na nás otočí, a pak začne žrát mravence a v klidu kráčí pryč. Já bych si ho hned vzala domů, jenže jeho chov asi není vůbec jednoduchý, v žádném teráriu jsem ho neviděla. Mohla bych ho chovat leda u tchýně na chalupě. Tam pochodují mravenci i uprostřed kuchyně.

Konečně se dostáváme na naši kamarádku Stuartku. Je žár, máme otevřená okýnka, ale moc to nepomáhá. Petra naříká: „Jéžiši, kvůli tý blbý baterce si nemůžeme pouštět ani Made in Pade.“ Buďto si dělá srandu nebo je to z vedra.

Brácha ji odbyde: „Tak se zatím uč písničky.“

Já operativně posílám zezadu tahák s napsanou vlajkou. Petra předčítá slova z toaleťáku, Brácha huhlá melodii. Uprostřed refrénu začne Petra remcat: „Jenže mně to, jak vlajka letí na stožár, připadá takový proletářský.“ Brácha vyžaduje omluvu nebo ji vysadí.

Petra loudí: „Tak aspoň dorefrénuj.“ Obě se smějeme, Brácha stočí volant na objevivší se parkoviště a dupne na brzdu.

„Vystoupit! Lidi, který zesměšňujou trampskou hymnu, nevozím!“ Smějeme se dál. To už tady bylo.

Naštěstí zjišťujeme, že stojíme u aboridžinské galerie. Tak si dáme pauzu. Vcházíme dovnitř a vítá nás bufet, výstavní síň, prodejna pohledů a hlavně chládek. Mohu nechat oči na sendvičích, ale abych nevypadala jako kulturní barbar, odcházím s ostatními nejdříve na výstavu. Je udělaná moc hezky. Na stěnách visí obrazy, po obvodu jsou sošky a další díla, na zemi je písek, sem tam keřík. Opravdu stylové. Petra zuřivě natáčí na kameru a současně zuří, že do celé té australské stylovosti hraje z reproduktoru americká country hudba. Snažíme se Petře pomoci, Brácha umlčuje baťůžkem reproduktory a oba současně začneme vydávat zvuky, o kterých si myslíme, že by mohly připomínat zpěv domorodců. Ony by teda úplně stejně mohly připomínat žlučníkový záchvat nebo přiskřípnuté prsty do dveří. Hned po natočení domorodých uměleckých děl s doprovodem domorodé umělecké hudby mířím k bufetu. Zakoupené jídlo inspiruje Bráchu s Petrou, aby dnes mimořádně obědvali v poledne, a ne v nočních hodinách.

Při odjezdu ještě Petra bryskně prodá naše vstupenky japonským turistům a spokojeni můžeme pokračovat. Jenom Brácha sleduje teskným zrakem japončíky odjíždějící v luxusním obytném autě půjčovny Britz: „To musí být svezeníčko.“

Hladím Bráchu po rameni: „Ale takový srandy jako my si určitě neužijou.“

Smířeně nastupujeme do rozpečeného Autobusu. Před námi je plánovaných dvě stě kilometrů do Alice Springs.

Australský kontinent by se dal přirovnat k pánvičce, pod kterou hoří oheň. A čím víc ke středu pánvičky, tím větší žár. Jako žloutek u smaženého volského oka v nejstředovějším středu leží Alice Springs. Má dvacet čtyři tisíc obyvatel a je to největší město v okruhu 1 500 kilometrů. Máme vymyšleno, že tam opravíme alternátor, nakoupíme zásoby, pošleme maily a nejdůležitější úkol bude zatelefonovat Karlovi a popřát mu k svátku.

V uzavřeném prostoru Autobusu už si připadáme jako tři volská oka těsně před dosmažením. Ačkoli já a Petra jsme ještě navíc vyhřívány zespoda, kupodivu je nejhůř Bráchovi. Začíná naříkat na bolení hlavy a dělá se mu černo před očima. To by u řidiče mohlo být dost podstatné omezení, a tak ho s Petrou opečováváme, jak se dá. Petra ho zásobuje tekutinama a já už půl hodiny bezvýsledně hledám žíňku na ochlazení čela. Žíňka se ovšem přede mnou škodolibě schovává a já volím náhradní řešení. Namáčím dámskou vložku a podávám ji Bráchovi s upozorněním, že je samolepící. Brácha nechápe můj dobrý úmysl a se slovy: „Jo, a budu vypadat jako pí**,“ mně vložku vrací. Uvazuju mu teda přes čelo namočený kapesník, ale nevypadá o nic líp.

Petře se pro změnu udělal puchýř na rtu. Sotva včera ošetřila jeden na patě, dnes má druhý, zřejmě opar z tepla. Tenhle je o to horší, že je vidět. Smějeme se, že vypadá jako havajský domovník a zakazujeme jí pít ze společné lahve. Dostává přidělen hrneček, který bude jako kontaminovaný uchováván zvlášť. Petře tyto ústrky vadí a rozhoduje se k rázné akci, prý že puchýř propíchne, aby od nás měla pokoj. Jenže ani jedna nemáme špendlík. Na kompromisní řešení přichází Brácha: „Máme odznaky z potlachu. A můžeš si ho tam nechat jako ozdobu.“

Sto kilometrů před Alice Springs je velbloudí farma. Brácha s Petrou tvrdí, že se tu minule stavovali a pracovala tady Češka Janeta. Demokraticky se mě ani neptají a už jsme u velbloudářů. Prohlížíme si ohrady a skončíme ve velbloudí jízdárně. Tady se za příslušný bakšiš může turista povozit na hřbetě velblouda. Brácha už domlouvá cenu. Tak já jsem této atrakci odolala na všech exotických dovolených s Karlem, kde jsme na to měli čas a peníze, a teď se tady budu vozit za australské dolary a v časovém presu. Jenže to už s Perou sedíme mezi hrbama, Brácha spokojeně fotí a velbloudář s uzdou v ruce kluše vedle velblouda. Velbloudář je moje útěcha za tu hroznou jízdu. Je fakt hezkej, mladej, outlej, výrazné modré oči a černé fousy. Jak jinak.

Při dojezdu ještě děláme potřebné pózy pro fotografa a velbloudář mě navádí, ať dám velbloudovi pusu. Moc se mně nechce a česky říkám Bráchovi, že bych raději dala pusu velbloudáři. Škodolibý sourozenec můj požadavek okamžitě překládá a velbloudář se směje, ať si vyberu, ale že on na rozdíl od velblouda kouše. Snažím se zamluvit celou prekérní situaci vyptáváním na velbloudy. Dozvídáme se, že divokých je v Austrálii asi 250 000, ale mají měkké tlapičky a proto nijak neškodí. Na rozdíl od dovezených kopytníků. Licho i sudo. Obcházíme s Petrou tenhle exemplář a jsme napomenuty, abychom nestály za jeho zadkem. Petra se ptá, jestli kope. Velbloudář odpoví: „Nekope, ale prdí.“

Dozvěděli jsme se, že Janeta tady ještě pracuje, ale je na jakýchsi závodech a je prý dobrá. Taky jsme dostali spoustu rad ohledně opravářů v Alice Springs. Jediné, co jsme nedostali je ta pusa od velbloudáře. Odjíždíme. V mém případě zklamaně.

Hned vedle velbloudí stanice je komplex opravny, benzínky a malé zoologické. Zastavujeme pro benzín, prohlížíme v ohradě klokany, pávy, emu. A celou půlhodinu se Brácha s Petrou dohadují, jestli pojedeme zrovna do Alice Springs nebo na Standley Chasm. To první už znáte a to druhé je skalnatá rokle, zařezaná v masívu MacDonnellova pohoří. Petra argumentuje tím, že jakmile dojedeme do města, už se k soutěsce nevrátíme, což má pravdu. Brácha argumentuje tím, že jestli se nám v divokém pohoří podělá Autobus, nevrátíme se už nikdy nikam. Což má taky pravdu. Nevím, ke komu se přidat, a tak vyhlašuju neutralitu. A představte si, kdo to za nás všechno rozhodl. Autobus! Po té půlhodině dohadování se došlo k nějakému závěru, už ani nevím k jakému, Brácha sedl za volant, otočil klíčkem a nic.

Tlačíme Autobus k vedle stojící opravně. Brácha vyráží za opravářem a mezitím odkudsi vyráží dva vlčáci za Bráchou. Sedíme v Autobusu a vymýšlíme zbraně, se kterými zase my vyrazíme Bráchovi na pomoc. Ten se ovšem vrací celej, neožranej, ale naštvanej. Opravář nám baterii nabije za deset dolarů. S dvouma vlčákama v zádech se špatně vyjednává.

Jelikož nesmíme nocovat ani před opravnou, ani u benzinky, dotlačíme Autobus na rozhraní obou katastrálních území. Naproti je sice kemp, ale slouží pro cestovní kancelář, která odtud vozí turisty za zážitky do divočiny. My máme obojího dostatek.

Jsou čtyři hodiny odpoledne. Brácha odnesl akumulátor k vydřiduchovi a co s načatým večerem? Taky nám nemohl Autobus kixnout u krásného velbloudáře?! Sakra! V klidu uvaříme večeři a zrovna do zásoby i snídani. Vyfotíme západ slunce nad Stuart‘s Well - Stuartovou studní, jak se to tady jmenuje. Na benzince si prohlížíme prospekty a vystavené fotografie. Mě upoutává ta, na které jsou nahatí chlapi. Petra se ptá, co to je a Čerpadlářka odpovídá: „Kings Canyon.“ Petra se diví: „Tam jsem byla, a tohle jsem neviděla.“

Za odměnu si ještě kupujeme jeden obrovský zákusek. Petra se po něm sápe, ale Brácha ji odhání: „Ty dostaneš až poslední, seš nakažená.“

Postupně se všichni v kempu vykoupeme. Všichni v pánské sprše, protože dámská je zamčená. Brácha slouží jako hlídač, aby nás tam nikdo nepřepadl. Škoda. Přitom nadává, že se na cestách nikdy takhle často nekoupali. Jen co odjedu, tak se na to může vykašlat. Petra ošetřuje puchýře, já se po vykoupání věnuji štípancům. Každý komáří štípanec se mi zanítil a žádá si ošetření a namazání olejíčkem Tea-Tree. Jenže ošetřujte si 248 štípanců!

Pořád ještě máme čas. Rozhodujeme se využít telefonní budku. Voláme strejdovi. Je rád, že jsme v pořádku a hned se ptá, jestli už máme přehlášený Autobus. Brácha ho ujistí, že sice ne, ale máme to promyšlené. Nevím, jestli bude strejda klidně spát. Karel doma telefon nebere, a tak voláme našim. Musíme jim podrobně vysvětlit, kde jsme a co děláme. Já nejbarvitěji popisuju vedro. Taťka mně radí, ať si ho při odletu napakuju s sebou. Doma začíná mrznout. Panenko skákavá, to bude šok! Až přistanu budu jako z filmu Kokosy na sněhu. Před odchodem z letištní haly na sebe obleču i ruksak.

Za svitu mé baterky dopisuji deník a připadám si jako za mlada, kdy jsem přes zákaz rodičů četla. A abych se neprozradila, četla jsem s baterku pod peřinou. Dodnes se divím, že nemám deset dioptrií.

Přijíždí mikrobus s turistama z divočiny. Vypadají fakt zdivočele. Zaprášení, upocení, sotva lezoucí. Mezi nimi se odlišuje kluk, který vypadá jako bloňďatý Bubák, jako svěží bloňďatý Bubák. Rozdává pokyny, vypakovává zavazadla, pomáhá ostatním s vystupováním. Když se zvadlá část turistů odplíží, Brácha se s ním dává do řeči a v mžiku je všechno jasné. Pracuje jako průvodce, takže něco vydrží a taky proto, že matka byla Aboridžinka. Táta ovšem Holanďan. Kluk je fajn. Dozvídáme se, že poslední tři roky nezvykle prší a vědci spočítali, že tady bude za 200 let džungle. Tak to sem zase budeme muset přijet. Dává nám spoustu užitečných rad, z nichž nejužitečnější, kterou zatím ještě nedoceňujeme, je obrana proti komárům. To se smíchá půl dětského oleje Baby Oil a půl něčeho, co se jmenuje Dettol. Oboje koupíme normálně v obchoďáku a je to jediné zaručené. Všechny ostatní postřiky spolehlivě odpudí leccos, ale žádný z nich komáry. Všichni tři se na sebe podíváme a nikdo ani nemusí nic říkat. Sítě!!! Jenže už je tma a baterie u rasa. My jsme pitomci!

Ale kupodivu tady moc komárů není. Kakadu jo, těch tady jsou hejna, obsadili všechny nejbližší stromy, visí na nich jak ozdoby na vánočním stromku a jestli na noc nezavřou zobáky, tak si snad vzpomenu, jak se dělá prak. Ale komáři nic. Říkám Bráchovi, jestli není divné, že komáři nebyli ani u velbloudů. Brácha mi radí: „Se běž velbloudáře zeptat. Tam v deset večer naklušeš a začneš Tak sem si teď vzpomněla ... to bude nenápadné.“ Víte co, vy mameluci, jdeme spát.

Mezi Bráchou a Petrou se odbývá klasický večerní dialog na dobrou noc.

„Kam si dal tu baterku?“

„Já ji nikam nedával.“

„Jo, ráno si říkal, kam ji dáváš.“

„Když to víš, tak co se ptáš.“

„Nevím, já jsem to zapomněla.“

„Já to taky zapomněl.“

„A proč my ji nedáváme vždycky na jedno místo jako Ségra?“

„Protože nejsme inženýři a protože jsme dva a každej ji dáváme jinam.“

„Tak se dohodneme a budeme ji dávat stejně.“

„Jenže my zapomene, na čem jsme se dohodli.“ Půjčuju zase svoji, neboť to vypadá, že by zavřeli zobáky ještě pozdějc než kakaďáci.

V noci mě budí vítr, ten by tak nevadil, ale stojíme na prašné cestě a vítr nám žene písek otevřenýma okýnkama dovnitř. Zavírám okýnka. Budí mě nedostatek kyslíku. Otvírám okýnka a riskuju, že se ráno vzbudíme jako čerstvě vyhrabané egyptské mumie. Ach jo, když nejsou komáři, zase je písek. Upadám do komatu.

Dingový den

Neděle 4. listopadu

Ujeto: za včerejšek 424 km

celkem za třináct dnů 4 812 km

To zase byla noc! A nemohli za to ani komáři, ani písek, ale jakési zvířátko, které se rozhodlo s námi sdílet Autobus. K mé ukrutné smůle si pro místo sdílení vybralo igelitky pod mojí hlavou. Brácha s Petrou mají hlavy vzadu v Autobusu, já ji pokládám směrem k předním sedačkám. A právě tady schraňujeme všechny pohotovostní zásoby, které musí být po ruce. Všechny v igelitkách a všechny v noci Šustil projel. Když jsem rozžala baterku a snažila jsem se ho hledat, ztichnul, jakmile jsem zhasla a usínala, dal se do projíždění. Snad bych šustění zaspala, ale horší byly výplody mé fantazie, která v Šustilovi viděla jedovatého hada, jedovatého škorpióna, jedovatého pavouka, jedovatou myš. Když šustil Šustil, bála jsem se, ale věděla jsem, kde je. Když náhodou na chvíli přestal, obcházela mě hrůza, kde mě asi obchází Šustil. Brácha s Petrou celou noc spokojeně oddychovali. Ty by nevzbudilo, ani kdyby se k nám nastěhoval klokan. Nad ránem jsem udělala poslední zoufalý pokus o vyspání a otočila jsem se hlavou na druhou stranu.

Ráno Brácha otevřel oči, uviděl místo mých nohou můj obličej a zařval: „Co mě děsíš!“

„Tak za prvé, zase tak hrozně nevypadám a za druhé, to je tedy fakt dobrý, já tady celou noc hrůzou nespím, odháním od vás jedovatou potvoru a ty mně ještě vynadáš.“

Petra se posadí i se spacákem: „Jakou jedovatou?“

Vypravuji noční zážitky.

„A jak víš, že je jedovatá?“

„Při našem štěstí ...“

Jak jsme vesele začali, tak i pokračujeme. Petra přelévá uvařený čaj a Brácha nadává, ať tuto činnost neprovádí nad vařičem, že do něj nacvrndá. Já vařím kafe, a když do vroucí vody nasypu instantní hnus, voda vzkypí a rozběhne se po vařiči. Sedící Brácha ukládá hlavu do dlaní.

Navíc jsem při cestě z koupelny viděla opraváře odcházet někam do buše. Utěšujeme se tím, že snad šel jenom pro poštu, ale jestli ji má tak daleko jako Muž od Sněžné řeky, tak dnes nikam nejedeme. Brácha mi nevěří a obchází opravnu. Volám za ním: „Pozdravuj psy!“

Brácha se vrací za moment a rychlým krokem: „Čekaj na něj, tak sem to vzdal.“

Sedíme nad kafem a vymýšlíme různé druhy mučení, které opraváři provedeme, pokud se nevrátí do pěti minut. Napadají nás i stylové radovánky jako svázání a hození do termitiště, krokodýlům, Šustilovi. Ale úplně nejhroznější a nejukrutánštější a nejnelidštější mučení vymyslela Petra. Hlasem, zhrublým pomstou, zašeptala: „Pustíme mu Made in Pade.“

Já zatím provádím revizi všech igelitek. Nikde nic, ani uklidňující myší bobek, ani nic nakousaného, žádná stopa. Brácha s Petrou se na mě nějak soucitně koukají. Bráním svůj zdravý rozum: „Fakt tady byl!“

Opravář sice nedodržel stanovený limit, ale přichází asi za půl hodiny a je mu dána milost. Když se Brácha vrátí z opravny sice s baterií, ale bez deseti dolarů, zvažujeme, jestli by si alespoň refrén nezasloužil. Můžeme vyjet. Odvažuji se nesmělého dotazu: „Myslíte, že jede Šustil s námi?“ Místo odpovědi se mi dostane rady, že mám mít dneska celý den něco na hlavě. Ste magoři, ale jestli tady zůstal, nedej bože je to pavouk a já ho v noci uvidím, tak ten budíček, který dostanete, nerozchodíte do smrti smrťoucí.

Měním téma: „Lidi, v noci, když jsem nespala,“ poslouchala Šustila, „a čuměla na oblohu, došlo mi, že jsem ještě neviděla Jižní kříž.“ Oba lidi prohlásí: „Není problém. Známe. Ukážeme.“ Ještě že je mám :-)).

Usínám za jízdy a v polospánku slyším Bráchu šeptat. Mají se mnou soucit a nebudí mě. Jenže pak je šepot vzrušenější, a když šeptá Petře: „Něco de přes silnici. Připrav kameru!“ už jsem ve střehu. Přes silnici jdou dingové (Canis familiaris dingo). Máma, táta a malej dingoš. Jsou to krásní, středně velcí, žlutí psi, ale vůbec se netváří familiárně, jak by odpovídalo jejich latinskému názvu. Petra natáčí, fotit s automatem nemá cenu. Sledujeme jejich ostražité pohyby se zatajeným dechem, jenže za chvíli nám mizí v keřích. Škrtám v seznamu dinga. Brácha se ptá: „Co tam ještě máš?“

„Ptakopyska.“

„Ten nebude, žije jenom na východním pobřeží a na Tasmánii. Co dál?“

„Krokodýla.“

„Ten bude. Na toho si myslím taky.“

„Možná bych to vyměnila.“

„Máš smůlu. Míříme do krokodýlova.“ Takže další ptakořitní nebudou.

Jedeme dál, v Autobusu je ticho a mně se znovu zavírají víka. Najednou se vedle nás ozve řev motorů. Brácha má co dělat, aby srovnal Autobus, kterému dal leknutím příkopový směr. Zjišťujeme, že nás předjeli blázni na motocyklech. Brácha nadává: „Já si tady klidně spím za volantem a ty blbci mě vzbuděj.“ A to spal v noci!

Jako protiusínací opatření vytahuju láhev s kafem. Podávám ji Bráchovi: „Napi se, a pak ji pošli na infekční.“ Petra s pusou jako tanečnice hula-hula ani neprotestuje.

Před Alice Springs máme ještě několik úkolů. První z nich je při cestě - Railway Museum. Že bych zrovna umírala touhou po návštěvě železničního muzea, to ne, ale Brácha je původní profesí ajznboňák, tak se podvoluji. Jenže u muzea jsme v osm hodin a otvírají až v devět. Moc se nám tady čekat nechce, a tak po chvíli otálení Brácha rozhoduje: „Kašleme na to. My jsme ho už viděli a Ségra se může jít podívat ve Třebové do ŽOSky. Tam to, co je tady v muzeu, ještě používaj.“ Jsem zachráněna.

Ke druhému cíli si musíme zajet. Standley Chasm - skalnatá soutěska zařezaná v pohoří MacDonnell Ranges. Brácha remcá, že mají v Americe kaňonů dost, ale Petra si lpí na denním přísunu štěrbin. Nadšeně nám o ní předčítá: „Pojmenovali ji na počest bílé učitelky Idy Standleyové. Je natolik úzká a hluboká, že slunce pronikne na její dno jenom krátkou chvíli přes poledne. V ten okamžik je nejkrásnější.“ Malá nápověda, musíme tam být přes poledne.

Nacházíme parkoviště a jsme jedni z prvních turistů. Pakujeme se na pochod. Já čepuju vodu a nasazuju pouštní čepici, Petra si zalepuje puchýř na patě a ptá se Bráchy: „Jak ty? Bereš vlka s sebou?“ Jenže Brácha alespoň může jít v pohorách, Petře dovoluje puchýř jedinou volbu - pantofle. Na konci parkoviště se z orientačních cedulí dozvídáme, že všechno, co tady je, uvidíme během lehké, půlhodinové procházky. Smějeme se našim složitým přípravám. Petra si povzdechne, protože je po deváté hodině a slunce jí do skulinky nezasvítí.

A taky nezasvítilo. Rokli jsme prošli během deseti minut. Deset minut trvala cesta k ní, a teď bychom se mohli vrátit. Mohli, jenže Brácha nás přesvědčuje, že se mrkneme kousek dál. A já jdu! Jako bych ho neznala! Taková sem! Blbec!

Samozřejmě s koncem soutěsky skončila i cesta, takže šplháme do skal, přelézáme balvany, prodíráme se křovím. Nadávám sama sobě, že Bráchovi vždycky naletím. Jsem mistr světa ve skoku na špek. Průrvu, na jejímž dně teče potok, překonáváme po kládě. Já sice vše absolvuju se staženejma půlkama, ale v pohorkách. Jenže chudák Petra v pantoflích, z kterých jí ještě navíc postupně odpadávají části podrážky. Dokud jdeme mezi skálama, kde potok krásně ochlazuje vzduch, dá se to vydržet a ani se nám nechce Bráchu zabít. Horší, když se skály před námi rozestoupí a sestoupí na nás vedro. Neochotně následujeme Bráchu do křoví.

Svěřuju se vzadu Petře: „Každá druhá větev mně připadá jako had.“

Petra odpovídá: „To mně každá první.“

Brácha nás napomíná, ať neremcáme, že takhle okolo dojdeme zase k parkovišti. Nevěřím mu: „Aby tam spíš nebyla cedule Alice Springs šedesát kilometrů.“ Jenže se nevzmůžeme na revoltu a jak dvě slepice jdeme za svým kohoutem. Po další půlhodině docházíme k zátarasu. Přes údolíčko, jehož dnem se prodíráme, jsou klády a na nich plechová cedule s nápisem: „Otoč to. Alice Springs 60 km.“ Je to tak neskutečný, že bychom se smíchy za břicho popadali. Kdybychom ovšem neměli sucho v puse, Petra rozpadlé pantofle, a hlavně kdybychom věděli kudy zpátky. Údolím to ještě jde, zůstaly po nás průseky v keřích, tak se jimi zase vracíme. Když začnou skály, je to těžší. Nikdo z nás nepozná, která díra mezi nima je ta pravá. Naprosto zbytečně upozorňuju, že tady něco smrdí. Puch mršiny se nedá necítit.

Napadá mě: „Asi taky nějakej turista, kterej neposlech.“

Petra nahlas uvažuje: „Myslíte, že když večer najdou na parkovišti opuštěný Autobus, budou nás hledat?“

Brácha se projevuje jako cynik-ironik: „Jo, pošlou aboridžinskýho stopaře. Jenže ty mu v tom děláš bordel. Tobě se stopa pořád mění.“ Všichni pohlédneme k troskám pantoflí na Petřiných nohách.

Opět lezeme po skalách, přidržujeme se za výstupky a přitom už ani nestudujeme, jestli se z druhé strany za výstupek nepřidržuje nějaká číhající jedovatá mrcha. Když musíme projít mezerou mezi balvanama, přes niž je natažena pavučina a její majitelé číhají v rohu na sousto, ani neprotestuju. Konečně eutanázie!

Jenže pavouci neukončili mé trápení a musím pokračovat dál. Žmoulám budhistický náramek a odříkávám křesťanskou modlitbu. Vše doplňuje nekřesťanské klení. Když se nás Brácha snaží přesvědčit, že pěšina vpravo bude zkratka, ptám se: „Na kolik dní si mám rozplánovat vodu?“ Jsem označena za pesimistu a Brácha tvrdí, že když mám čepici explorerku, musím trochu explorerovat. Z jídla s sebou mám už jen poslední kyselý bonbón. Jenže jak ho rozdělit. Brácha velitelsky rozhoduje: „Ocucej třetinu a nech ho kolovat.“ Karle, ještě že tady nejseš, ty bys ho zabil. Karle, škoda že tady nejseš!

Mám toho plný kecky, teda pohorky, když přicházíme ke kládě, kterou jsme už přelézali. Heurééééka! Teď snad budeme trefit. Pokud Brácha nevymyslí zkratku. A kupodivu jsou tady i lidi. Brácha chce vyfotit můj hrdinský čin zdolávání visuté klády, ale za mnou se stále motá chlap.

Brácha si ulevuje: „Furt mně leze do záběru, magor.“ Chlap jako na povel couvne.

Brácha se vyděsí: „Jéžiši, on mi snad rozumí.“ Není divu, když používá taková mezinárodní slova. Chlap se vrátil ke zbytku tlupy dole pod balvany, a když k nim přicházíme, slyšíme pouze ‚stupide‘ a ‚tschechisch‘ a ‚sprechen‘. Německý turista sděluje ostatním, že nahoře jsou nějací česky mluvící stupidové.

Petře se to v pantoflích bez podrážky tak smeká, že je zula a v australské divočině kráčí bosky jako pasačka hus Mikoláše Alše. Ale dočkává se bohaté odměny - je poledne a jsme zpátky v soutěsce. Brácha kouká na hodinky a nestydí se Petře tvrdit: „Vidíš, co bych pro tebe neudělal. Tři hodiny vás tady vodím jenom proto, abys měla štěrbinu se sluncem.“

Jenže Petře se zase nehodí do záběru lidi v soutěsce a čeká, až vypadnou. Odevzdaně si sedám na balvan. Sotva začnu klimbat, Petra zařve: „Honem, teď tam nikdo není.“ Se mnou to škubne, sletím s balvanu jak shnilá hruška a za chvíli se za mnou dokutálí i foťák. Petra fotí a já dělám inventuru škod. Foťák přežil naštěstí jenom s nevýznamným škrábancem. Já jsem na tom hůř. Kde jsem na těle náhodou neměla štípanec, tam jsem měla modřinu, a těch pár míst, kde jsem neměla ani štípanec, ani modřinu, jsem si právě odřela do krve. Vypadám jako po návratu z výslechu.

Vracíme se na parkoviště a vypadáme pohádkově. Nejvíc ze všeho připomínáme pohádku Tři veteráni. Bráchovi dovoluje vlk kráčet jenom pomalu a zeširoka, Petra jde bez bot, pusu a patu ji zdobí pryskejř, já se spíš plazím a z odřenin mně teče krev. Smutně mrkneme na ceduli, která nám slibovala půlhodinovou romantickou procházku. Nojo, kdyby Brácha nenašel zkratku.

Ke všemu trápení se přidává pohled na průvodce cestovních kanceláří, kteří pro své zákazníky chystají oběd. Němečtí turisté se po půlhodině vrátí k hotovému, my jsme hotoví už teďkon. Musíme pryč.

S kopečka roztláčíme Autobus k velkému pobavení přihlížejících. Neubráním se, a když už Autobus nastartuje a je jasné, že odjedeme, obrátím se na čumily a zřetelně vyslovím: „Šajze!“ Naskočím a uháníme do australské dáli.

Řešíme kam dál, ale nikomu se nechce do rozpáleného města. Je neděle a zasloužili bychom si odpočinek. Brácha má návrh. Obě se bojíme. Prý někde vyčetl, že je tady blízko koupání, místo se jmenuje Ellery Big Hole - Eleřina velká díra. To zase bude Bráchova velká fligna. Jenže Brácha tvrdí, že tam opravdu má být voda celý rok. S Petrou se rozhodujeme ještě jednou zadůvěřovat.

Brácha se celou cestu viditelně bojí. Ještě víc se bojí, když sjíždíme z hlavní cesty a přejíždíme vyschlé řečiště. Máme naději, že bude buď vyschlá i ďoura, nebo že sprchne a vyschlé koryto se v mžiku zaplní. Pak můžeme čekat na průjezd několik dní i týdnů. To je totiž nebezpečí Austrálie, déšť je prudký, voda nevsakuje, ale žene se po povrchu a okamžitě zaplní koryta řek, a když nestačí koryta, teče všude. I ve Standley Chasm bylo varování, aby nikdo do soutěsky nechodil před deštěm. Déšť soutěsku ihned promění v bouřlivé řečiště a proud človíčka lehce umlátí o stěny.

Zaparkujeme Autobus a jako tři povedené klony Quasimoda se plížíme po prašné cestě. Dostáváme k jezírku s nádhernou písečnou pláží, nádhernými skálami okolo a hlavně s vodou. Veškeré utrpení je zapomenuto. Brácha si oddechl. S Petrou okamžitě shazujeme oblečení, pod které jsme optimisticky připravily plavky. Voda je nádherně osvěžující, rochníme se jako dvě Rusalky. Brácha natáčí naše hrátky na kameru a volá na nás: „Zapomněl jsem vám říct, že tady jsou krokodýlové.“ Je nám to úplně šuma fuck.

Po ochlazení střídám Bráchu v hlídání věcí na břehu. Voda byla zblízka trochu žabincovitá, ale osvěžující a při pohledu na eukalypty lemující břeh bych jí odpustila i ty krokodýly. Na střídačku se cákáme, válíme, Brácha s Petrou si přinesli z Autobusu šnorchel a potápí se. Odtud nás už nikdo nedostane. Dnes určitě ne.

Sleduju přicházející partu Bubáků. Jsou fajn, na každého se smějí a koupání je pro ně stejný zážitek jako pro nás. Jenom do vody lezou tak, jak jsou, oblečeni. No co, třeba to potřebovali vyprat.

K večeru si na lavičkách uspořádáme piknik. S Bráchou vyžadujeme k večeři šunku. Je neděle a Karel má svátek. Petra chce šunku vydat jen k bramborové kaši, která je značně hnusná. Neradi souhlasíme, a jelikož se nám nechce tahat k vodě s vařičem, rozmícháváme kaši studenou vodou. Dlabeme, až máme boule za ušima.

„To je taková pochoutka a vidíte, doma by mě s tím Karel určitě vyhodil.“

S večerním soumrakem obcházíme Elleřinu díru a z ní vytékající říčku. Předpokládáme, že by se některá zvířátka mohla přijít napít. Ale naše předpoklady jsou špatné a stejně se voda za chvíli ztrácí. Nic jsme nepotkali i přesto, že Brácha chodil v sandálech ve vysoké trávě a lákal hady na svoje lejtka. Vzhledem k jejich chlupatosti si je mohli splíst s hrabošem.

Přejíždíme k místu určenému na kempování a vybíráme to nejvhodnější pro ranní roztlačení Autobusu. Výběr máme rozsáhlý, v okolí není ani živáčka, nejen zvířecího, ale ani člověčího. Na tábořišti je u každého místa ohniště a široká lavice. Rozděláváme oheň z dříví eukalyptu, čepujeme si víno z koupeného čtyřlitrového kanystru, ležíme na lavicích a na noční obloze hledáme Jižní kříž. S ubývajícím vínem v kanystru přibývá hvězdiček na obloze, ale žádné jejich seskupení se nám nezdá. Tedy spíš naopak, každé seskupení nám připomíná Jižní kříž, našli jsme jich asi 34. Zítra si koupíme australskou vlajku s Jižním křížem a budeme určovat podle ní. Chechtáme se do ticha noci jak tři kookaburry. Temnotu ruší jenom náš oheň, jinak spousty kilometrů okolo nás není jiný zdroj světla. Je to nádherný pocit!

Brácha s Petrou se rozhodují, že budou spát pod širákem na lavicích. Protestuju: „Já sama v autě spát nebudu!“

„Máš tam Šustila.“

Ajó, honem provádím protišustilovské opatření a všechny igelitky stěhuju do zadní části Autobusu. Mezitím Brácha s Petrou provádí obvyklý večerní rituál, hledají baterku. Dneska svoji nepučím, buďte si venku potmě, já si musím posvítit na Šustila.

Slastně se rozvaluju po Autobusu. Mám pro sebe celé apartmá v tisícihvězdičkovém hotelu. Ty hvězdičky jsou nad námi. Jenže dřív než stihnu zabrat, navrací se emigranti a se slovy: „Jakmile zhasnul oheň, přilítly ty svině bzučivý,“ zabírají svoje obvyklá místa. Jasně, že jsme sítě do oken nedali, ale víno působí místo repelentu a my spokojeně usínáme.

Den oprav a hadů

Pondělí 5. listopadu

Ujeto: za včerejšek 209 km

celkem za čtrnáct dnů 5 021 km

První ranní informace: šustil Šustil. Jenže jsem zjistila, že víno bylo nejen dobré jako repelent, ale změnilo i můj vztah k Šustilovi. Několikrát mě vzbudilo jeho prohrabování v taškách, ale usnula jsem vždy klidně dál. Kde on může být přes den?

Vůně ranní kávy a vloček se mísí se silicemi eukalyptů. Hezky jsme si tady odpočali, Petra vyléčila puchýře, Brácha utopil vlka, já vyčistila odřeniny. A snad i budhistický náramek pro štěstí si stihl vorazit od té dřiny. Moc se nám dál nechce, ale nejde to jinak, převléknout a vyrazit. Nemůžu najít kraťasy. Na vyhlášené pátrání mně Brácha odpovídá: „Chodí ti v nich Šustil.“ Mají ze mne srandu, zase nic neslyšeli.

Autobus poslušně rozjezdem s kopečka, nastartoval a my uháníme :-) k městu Alice Springs. Úkol dnešního dne je zatelefonovat Karlovi a popřát mu k svátku a Petra svému dědečkovi, kterému je dnes devadesát.

Povolena je malá zastávka bez vypínání motoru u památníku zakladatele létajících doktorů Johna Flynna. Tady je pouze na vyvýšenině postaven kulovitý kámen s tabulkou, pro koho to je a za co. Ve městě mám slíbenou návštěvu Flynnova muzea. Kulovitý kámen byl dovezen z místa zvaného Devil‘s Marbles - Ďáblovy koule, tam jsou skal kulovitého tvaru mraky. Návštěvu deviantů mám taky slíbenou. Jenže je to opět posvátné místo a i kuličky jsou posvátné a tenhle šutrák je taky posvátný. Domorodci protestují proti jeho přemístění. Chudák John Flynn, jeho létající doktoři zachraňují z 90 procent domorodce a oni mu nedopřejí ani jednu pitomou kouli.

Po vjezdu do města jako první vyhlížíme vrakoviště. Brácha hodlá sehnat jakési kartáčky a opravit alternátor. První Auto Wrecker neví vůbec, jaké kartáčky Brácha chce, ostatně já také ne, ale já nejsem auto wrecker. Jediný výsledek je, že už nenastartujeme Autobus. Jako odškodné za svoji neznalost nás musí auto wrakař nadžampovat. Jedeme k doporučené opravně. Před Auto Electrics mám bojový úkol přidávat plyn a Petra jde pomoct Bráchovi s prsením - prosením. Přicházejí se smíchem, prý na Bráchu koukali jako na Marťana, když jim vysvětloval, jak funguje alternátor, ale jeden mechanik se uvolil k pokusu o opravu. Brácha nás zaveze do města a vrátí se s Autobusem. Sraz u Mac Donalda.

Já a Petra jsme vysazeny na kopečku zvaném Anzac Hill. Vlastně bych měla psát ANZAC, protože je to zkratka názvu The Australian and New Zealand Army Corps - společného oddílu australských a novozélandských vojáků v první světové válce. Tehdy byli zařazeni ve vojsku britského impéria a 25. dubna 1915 u Gallipole v Turecku tvrdě poraženi. Během první světové války zahynuly nebo byly zraněny dvě třetiny australských vojáků. Strejda říkal, že ve válce jsou Australani nasazeni vždy v prvních liniích. Holt pro britské velení jsou tím vzdálenějším kabátem. I proto se slaví v Austrálii každý rok 25. dubna ANZAC Day jako Den armády a válečných veteránů a snad v každém městě je památník padlým.

Brácha nás opouští a my ho s rozporuplnými pocity sledujeme, když sjíždí dolů. Nechce se nám rozdělovat, ale jiné řešení není. A jak Brácha zahýbá z vedlejší na hlavní několikaproudou silnici, je na tom něco divného. Petra vzdychne: „Ty vole, on zahnul špatně!“ Brácha zřejmě v zamyšlení úplně zapomněl, že se jezdí vlevo. Jenže mezi jízdními pruhy je betonový zátaras, takže se bude otáčet kdoví jak, jestli ho do té doby někdo nesejme.

Nafotíme město z vršku, kde ještě trochu fouká. Sotva ovšem slezeme dolů mezi domy, je to výheň. Prohlížíme si a fotíme jednotlivé pamětihodnosti, vybereme moje peníze z banky, přičemž bankomat už ani nepokoušíme. Nacházíme ubytovnu pro bacpekers - baťůžkáře. Jsou to levné systémy ubytování s možností uvařit, vyprat a internetovat. O to nám právě jde. Petra má promyšlené několikastránkové hlášení v angličtině, takže ji opouštím u počítače a jdu do mekáče vyhlížet Bráchu. Když míjím poštu, napadá mě, že si samostatně koupím telefonní kartu na volání Karlovi. Vcházím dovnitř s přesvědčením, že něco tak prostého zvládnu sama. Přecenila jsem se. Paní se mě neustále na něco ptá a já neustále nerozumím na co. Po desátém zopakování otázky si myslím, že chce paní vědět, kam budu volat. Odpovídám: „To Europe,“ a dostávám kartu. Byla to dřina.

Bráchu v Donaldovi nacházím. Slupneme jeden příležitostný karbanátek, já se dozvím, že sem Brácha dostopoval, Autobus je v opravně. Po našem vysazení opravdu zahnul do protisměru a jel v něm několik kilometrů, než byla příležitost k otočení. Všechny protijedoucí Australany to pobavilo, smáli se na něj a bylo jim jasné, že je to zoufalej cizinec. „A představ si, koho jsem před chvílí potkal. Velbloudáře. Povídal, že má den volna, a tak se jel vykoupat.“ Sakra, ten Brácha má štěstí! Vracíme se za Petrou. A já jsem trefila zpátky, hečte! Petra je v polovině mailu, tak jí zbytek Brácha dodiktovává. Já se zkouším taky přihlásit, ale nějak nefunguje spojení. V ten okamžik stiskne Petra tlačítko Odeslat a nejde to. Obsluha u recepce je klidná, to se stává, internet občas spadne. Klidná ale vůbec není Petra s Bráchou, nadávají, hodina práce je v čudu.

Obcházíme památky ve třech. Město bylo založeno v roce 1871, kdy sem dorazila parta zeměměřičů s cílem přípravy trasy pro telegraf. Jakousi kaluž považovali za pramen, tak místo pojmenovali Springs a to Alice vybrali šplhounsky podle Alice Toddové, manželky jejich živitele - ministra pošt. Ve Visitors Centru zjišťujeme informace pro další cestu. Bohužel jedna z nich je, že v Národním parku Kakadu, kam míříme, museli kvůli velkému množství vody oddělat protikrokodýlí sítě. Hmm, tak to se asi nevykoupeme. Zcela opačné jsou informace o vodním stavu místní řeky Todd River. Dozvídáme se, že je většinu roku vyschlá a regata veslic Henley-on-Todd se konala už v srpnu. Nechápavě se ptáme, jestli v srpnu v řece voda byla. Paní informátorka se směje a poučuje nás, že tady každoroční regata veslic probíhá tak, že lodě nemají dno a posádky s nimi do cíle běží ve vyschlém řečišti. Podíváme se na sebe a česky konstatujeme: „No, je tady fakt vedro.“ Ignorujeme nabídky galerií s domorodým, ďubkovaným uměním, takže nám zbývají dvě místa - já chci vidět historickou Telegraph Station a Petra současnou datlovou farmu. Po odchodu z informací se Brácha opět odpojuje a příští sraz máme u muzea létajících doktorů.

My dvě nádhernice musíme napsat ty maily. Po nezdařeném pokusu v knihovně, kde byl internet taky za peníze, a ještě k tomu na pořadí, objevujeme internetovou kavárnu. Tak nějak si to představuji - zaplatíme skutečný čas připojení a zadarmo si můžeme čepovat kávu z konvice.

Zjišťuju, že Karel dorazil domů o dva dny dýl a v práci prý roněj krokodýlí slzy, jak je jim smutno. Já píšu sáhodlouhý mail a při jeho odesílání mně seznam.cz sdělí, že jsem byla odpojena od serveru z důvodu delší nečinnosti. Idioti, já tady buším do klávesnice, až ze mě teče pot a oni prej nečinná. Honem varuju Petru a před odesláním nejdřív kopírujeme produkt její hodinové práce do schránky. Pak dáme odeslat a zjistíme, že byla taky odpojena. Petru zachrání před infarktem můj zázračný dvojhmat Ctrl+V, kterým text vylovím ze schránky a odešlu. Ještě, že se to stalo jako první mně, stejně jsem psala voloviny, abych si prodloužila pobyt v klimatizovaném prostředí.

Hlavní sídlo létajících doktorů nacházíme s Petrou podle mapy lehce. Při koupi studentských vstupenek Petra prosí pokladní, kdyby se po nás ptal manžel: vysoký, štíhlý, tak aby mu řekla, že jsme uvnitř. Až tam přijde zarostej Brácha, aby se spíš nelekla, že jí chce ukrást tržbu.

O Johnu Flynnovi jsem psala, byl to presbyteriánský misionář působící na australském venkově. Napadlo ho používat letadla jako nejrychlejší pomoc pro lidi na venkově. Jenže k tomu potřeboval dalšího koumáka, kterému se povedlo roku 1927 zkonstruovat vysílačku, zásobovanou generátorem poháněným pomocí pedálů jízdního kola. V té době byla elektrika málokde. Ještě ten rok založili centrum „Flying Doctor Servis“, pro které využili letadla z první světové války. Dnes mají 39 moderních letadel a zajišťují pomoc pro 159 000 lidí žijících na území velkém jako západní Evropa. Jsou tady vystaveny modely vnitřku letadla, lékařského zařízení a staré vysílačky poháněné bicyklem, na kterém se střídali příbuzní postiženého, aby se dovolali pomoci.

S Petrou nejdeme v davu skupiny, jaksi jsme se zamotaly a pokračujeme v protisměru. Tím pádem přicházíme do řídícího centra východem. Pracovník u centrálního pultu nás vyloženě nečekal, protože v klidu mastí na počítači karty. Až když postřehne naše chichotání, přepne obrazovku na mapu, která ukazuje, kde zrovna která létající sanitka je, odkud kdo volá, koho má kam poslat. Nejraději by někam poslal nás. V chládku klimatizované haly shlédneme poučný film ukazující průběh akcí. A já nejvíc závidím farmářovi, který si usekl prst, přiletělo pro něj letadlo a vezlo ho do nemocnice. Měl za peníze pojišťovny vyhlídkový let nad středem Austrálie, včetně Uluru. Musím se mrknout, na co všechno se mi vztahuje pojištění.

Prohlídka končí prodejnou upomínkových předmětů, pohlednic a hraček. Veškerý výtěžek jde do fondu rozlítaných doktorů. Kupujeme vánoční pohledy s australskými motivy. Mankote, ony budou Vánoce!!!

Venku Bráchu nenacházíme, tak jdeme omrknout Centrum plazů. Je jenom přes silnici a šikovná Petra zjišťuje, že ve tři odpoledne bude hadí předváděčka. Přejeme si, ať Brácha přijede, to by bylo něco pro něho! Aby nás nemusel hledat, zůstávám na zeleném pruhu u silnice a Petra jde ještě pro nějaké pohledy k doktorům. Sice stojím pod stromem, ale vedro je řádné, vzduch se nehne. Sedám si do trávy a rozhlížím se. Pod každým stromem sedí parta Bubáků a popíjejí pivo. To jsem teda dopadla! Ale nechce se mi stín opouštět, a tak tady trčím jako peroxidová Bubačka a přijíždějící Brácha se může porvat smíchy.

Za chvíli dorazí i Petra s vánočníma pohledama a přesunujeme se k plazům. Už chodím za studenta suverénně a bez čepice. Takhle nějak si Brácha představuje ráj: terária s hadama, ještěrkama, venku jsou ohrady, v kterých se vyhřívají agamy vousaté (Pogona barbata). Naši známí devilkové spokojeně pořádají mravence. Dlouho stojíme před teráriem s krajtou, anglicky pythonem. Je u něho vyvěšen popis sdělující, že je to škrtič a dorůstá délky až sedm metrů. A taky hrůzostrašná fotka, jak tento had na Filipínách sežral člověka :-( německého turistu :-). Nebyl to přímo tenhle, ten má jen tři metry. Pohled na obrázek, kdy z hadí tlamy koukají člověčí nohy, byť to jsou nohy Němce, je dost nepříjemný. Jenže já mám větší bázeň z jedovatých potvor. Mají tady nejjedovatější korálcovité hady (Parademansia microlepidota), tajpany, pakobry i chřestýše. U každého je velká červená cedule VENOMOUS - jedovatý, a informace, kde v Austrálii žijí. Všude. V malém terárku je hádek, kterého už znám z Visitors Centra u Uluru, ale tady je živý. Písečná smrt se anglicky jmenuje Desert death adder (Acanthophis pyrrhus). Česky je to Smrtonoš a je tak mrňavý a pískově zbarvený, že ho sotva rozeznáváme tady, kde o něm víme. V přírodě jsme bez šance. Ještě ke všemu je to jediný had, který neprchá, když se k němu člověk blíží, ale naopak leží zahrabán v písku a číhá.

Petra zneužívá možnosti, dává si do zásuvky nabít baterii do kamery a už je tady vrchní krotitel a začíná šou. Nejprve ukazuje mírumilovné Devilky, vysvětluje, že každý má na bříšku zcela originální kresbu a je to pro něj jako otisk prstů. Spořádá tisíc mravenců za hodinu a konečně se dozvídáme, proč se při zastavení tak jako mírně komíhá - napodobuje list. Na hlavě ty nárustky, vypadající jako druhá hlava, jsou pro matení nepřítele. Kousnutí do rohů se dá přežít. Je to stejná faleš jakou používají scinci uťatí, kteří zase nabízejí ke kousnutí ocas ve tvaru hlavy. Ty vytahuje krotitel také. Předvádí, že po stočení nejen že nastaví nepříteli na vybranou hlavu a ocas, ale ještě vlastně vypadají jako dva. Jsou to přesně ti, kterých jsme se po cestě už něco namatlali. Tady je krmí švábama, které si nechávají posílat letadlem z Queenslandu. Petra se ptá na jejich jedovatost. Zjišťujeme, že jedovatí nejsou, ale mají obrovskou sílu v čelistech, neboť louskat šváby je dřina, a proto jsou schopni člověku ukousnout prst jako nic. No vidíš, Brácha, devile.

Následuje vystoupení s fousatýma agamama, a to jsou přímo baviči obecenstva. Kolují z ruky do ruky, v klidu se nechávají hladit. Brácha mě s nimi fotí, ostatně jako s každým fousáčem, a oni se do foťáku tváří stejně profesionálně jako Claudie Schifrovaná. Po vystoupení putují fousáči do krabice a krotitel otvírá terárium s pythonem. Všem se zatajil dech, jenom Bráchovi se zrychlil. Hadař má pythona pověšeného krku a vypráví o jeho zvycích. Had kořist několikrát obtočí, škrcením se kořisti nahromadí krev v hlavě a tím ji klepne pepka. Když si je had jistý, že je kořist mrtvá, vyhledá hlavu a od hlavy ji začne do sebe soukat. Dokáže vyvěsit spodní čelist tak, že zhltne i velká zvířata. Jsme poučeni, jak bezpečně poznat škrtiče podle zubů, které mu po straně vyčnívají z pusy, to jedovatí hadi nemají. Nejsem si jistá, jestli je to dostatečně rychlé rozpoznávací znamení. Had je na předváděčky zřejmě zvyklý, ale stejně jakmile začne jeho tělo uzavírat kruh, hadař ho bryskně rozmotává a směruje jinam. Když se na konci proslovu zeptá, kdo se chce s pythonem polaskat, všichni instinktivně udělají krok vzad. Jenom praštěnej Brácha vykročí vpřed. Dostává hada okolo krku, a když v příštích minutách Bráchu neuškrtí, osmělujeme se i my s Petrou. Na dotek je hadí kůže překvapivě teplá a suchá. Hadař nás šteluje k sobě a s Bráchou přesunují hada na mě a Petru. Had je pořádnej macek a pěkně těžkej. Máme s Petrou co držet, a to držíme každá půlku. K mé smůle já držím tu půlku s hlavou. Had se občas natočí tak, že se mi podívá přímo do očí, ale mnohem víc ho zajímá moje ucho. Přidávají se k nám další odvážné ženské, jenže žádná nechce hlavu. Každá se cpe k ocasu. Není divu, já bych se taky cpala, jenže jak to zařídit, aby ten mazel zase žužlal ucho někomu jinému. Nakonec se všechny baby vyfotily s hadím ocasem a já jsem celou dobu statečně držela hlavovou půlku. Po zběžné kontrole náušnic vracíme s hadařem pythona do terária. Já mám pocit, že se na mě dívá nějak smutně a zklamaně. Sakra, měla jsem ho zkusit políbit, třeba je to zakletej princ! Jenže já už mám doma odkletýho Karla.

Dozvídáme se, že centrum slouží i pro lidi, s nimiž se rozhodl bydlet had a oni z toho nejsou nadšení. Pracovníci střediska se snaží většinou hada ulovit živého a vypustit v divočině. Následují příhody o vytahování hadů ze světlíku anebo z prostoru záchoda, který rodina zamkla a dokud nepřijel hadí muž, chodili k sousedům.

Když se na rozloučenou dívám se zatajeným dechem na pouštní smrtku, ozve se u mé nohy něco mezi zasyčením a zapípáním. Moje srdce si leknutím vyměnilo místo s krčníma mandlema. Petra zjišťuje, že ji tímto zvukem baterka hlásí stav nabití. Jsem blízka toho nabít ji taky. Nebo aspoň Petře. Brácha má na hadaře další desítky dotazů, takže není divu, že odcházíme z hadího střediska poslední. Hadař za námi zavírá bránu a Brácha vznáší poslední dotaz: „Teď vypustíte hlídacího tajpana?“ Hadař se směje a mává nám.

Míříme do hospody. Dnes platím já, oslavujeme svátek Karla a hospodu jsme s Petrou už vybraly. Jmenuje se Sallon, dovnitř se vchází lítacími dvířky, veškeré zařízení je ve stylu zlatokopeckého salónu, okolo stěn jsou historické relikvie, pod stropem visí preparovaný krokodýl, uprostřed je sud s burákama, kam si můžeme chodit nabírat a slupky se hází přímo na podlahu. Jak jsme předpokládaly, Bráchovi se tady líbí. Já trvám na tom, že musím ochutnat něco stylového a z jídelníčku vybírám klokaní steak. Brácha se ke mně přidává. Neodradí nás ani Petřino hudrání, že jí připadá hrozný jíst klokana a že to beztak bude nějakej chcíplej od silnice. Podle doktorů je klokaní maso velice zdravé, neobsahuje cholesterol a obsahuje hodně minerálů. Představuju si, až sem dorazí trend zdravé výživy, farmáři vybijou krávy a v Austrálii si konečně začnou vážit klokanů. A z kůže by mohli dělat kožichy. Byly by zrovna s kapsama.

Než nám klokana ustejkují, musíme vyřešit moji telefonní kartu. Dostala jsem k ní totiž dlouhý návod v angličtině. Brácha zjišťuje, že musím nejprve vytočit milión čísel, kterými se dovolám na operátora, tomu něco řeknu, pak vytočím druhý milión čísel, což je PIN na tuto kartu, no a po vytočení třetího miliónu se dovolám Karlovi. Možná.

V hospodě je telefonní automat, tak jdu zkoušet štěstí. Nic nefunguje. Vracím se a studujeme znovu. Docházíme k překvapivému zjištění, že se karta nikam nestrká. Jasně, že jsem se ji snažila do automatu nacpat. Druhý pokus ztroskotá na konverzaci s operátorem. Vypadá to, že si kartu můžu strčit někam úplně jinam.

Jenže to už nám přinesli klokana a máme jiné starosti. Maso je značně žužloidní a k němu jsme dostali jeden brambor. Ještě že máme z Visitors Centra jakési kupóny na slevu k MacDonaldovi. Slibují tři hamburgry za cenu dvou, tím se dorazíme. Naštěstí pivo je studené a dobré a přípitek na Karla se nám daří. Na rozdíl od posledního pokusu o jeho zavolání, který se mnou provádí už Brácha osobně. Jenže když se do kabinky nacpeme oba, nejdou zavřít dveře a jde sem rachot z putyky. Brácha slibuje, že to zkusíme někde venku.

„Jenže to vy budete poslouchat, co mu povídám.“

Oba kroutí záporně hlavou: „Nebudeme.“

Objevujeme první telefon a ten už Brácha obsluhuje sám. Chvíli anglicky konverzuje s operátorem a po vytočení všech tří miliónů čísel se ozývá Karel. Brácha mně okamžitě předává sluchátko. S Karlem se zdravíme a já se dozvídám, že na lodi měli děsnou bouři, roztrhali tři plachty, přijeli o dva dny déle, Karel ztratil všechny doklady, včetně čerstvě vyměněného řidičáku, techničák k autu, svůj oblíbený vyhazovací nůž .... Já říkám, jak se máme my a sleduju Bráchu s Petrou, kteří šli dle rozkazu do obchodu, aby mě nemohli poslouchat. Ovšem oba mají uvnitř nalepený ucho na sklo a prodavač udiveně kouká, co se venku děje. Takže za chvíli končím hovor a jdu je sprdnout. Divím se, proč Brácha Karlovi taky něco neřek. „Měl nějakej divnej hlas, tak sem se bál, aby mně nenatrh prdel.“ Prodavač nechápe, čemu se ti tři blázni řechtaj.

Obchůdek nabízí suvenýry, výrobky domorodců, pohledy, knížky. Všechno si prohlížíme a hlavně se snažíme zafixovat vzhled australské vlajky a jejího souhvězdí. Brácha si stále dokola nechává pouštět jakousi kazetu. Jsou to australské balady ve stylu kántry a docela se líbí i mně. Zvláště při pomyšlení, že máme opravený alternátor a zase nastane Made in Pade. Kazeta se jmenuje Wandering Australia with John Williamson - Australia‘s best known balladier. Rozhoduju se kazetu koupit. Brácha se brání, že je drahá, takže se ptáme, jestli ji nemají na slevě. Prodavač se na nás opovržlivě podívá, jako kdybychom se u nás zeptali, jestli nemají na slevě Mistra Gotta. Brácha stále tvrdí, že je drahá, a tak to uhraju na to, že mu ji koupím jako od našich k Vánocům. Oni pak stejně přemýšlí, co mu poslat, a takhle mně jenom proplatí kazetu a mají po starostech. S tím Brácha souhlasí.

Platím a prodavač ještě kazetu krásně, vánočně zabalí do papíru s hvězdičkama a sněhovýma vločkama. Beztak v životě sníh neviděl. Venku je tma, ale město je osvětlené a my plánujeme jeho prohlídku směrem k MacDonaldovi. Někdy v noci musí ještě Petra popřát dědečkovi. Má to komplikované tím, že dědeček špatně slyší, ale naslouchátko si nasazuje až v odpoledních hodinách, kdy za ním chodí Petřina maminka, jeho dcera. A pražské odpoledne je australská noc.

Po chvíli chůze se ošíváme, jako kdybychom měli svrab, neštovice i blechy dohromady. Kam se hrabou komáři, s nimi je to aspoň na férovku, jsou vidět. Tady se do nás pustily muchničky mikroskopické velikosti, ale šílené žravosti. Jsou to Sandflies - písečné mouchy a připadají mi ještě horší než píseční hadi. Jejich štípance úporně svědí a nejhorší jsou ty pod páskama u sandálů. Zastavujeme před každou výlohou a pod záminkou prohlížení zboží se odrbáváme. Když ještě ve večerní tmě potkáme pár švábů lezoucích z kanálu, kteří určitě nejsou z Queenslandu, rozhodujeme se opustit tohle město. O akutnosti případu svědčí to, že oželíme i slevu na donaldí mleťáky.

Ještě musíme vzít benzín. Činíme tak rychlými pohyby v domnění, že muchničky zmateme. Moc se nám to nedaří. Jsme donuceni přeparkovat k obchoďáku a jít koupit repelent. Dřív než se zblázníme. V oddělení s drogérií jsme nenašli nic s doporučeným názvem Dettol, tak s Petrou bereme repelent, kterého je v regálu nejméně, neboť mazaně usuzujeme, že jde u místních obyvatel na dračku. Stříkáme se s ním ještě před opuštěním nákupního střediska. Venku zjišťujeme, že začíná pršet.

Na parkovišti přesunujeme nákup do Autobusu. K Petře přistupuje Bubák a ptá se: „Máš hodinky?“

Petra: „Ne.“

Bubák: „A víš, kolik je hodin?“

Petra: „Ne.“

Bubák: „Nevíš, v kolik zavírá kino?“

Petra: „Ne.“

Já se směju do krabice s konzervama a Brácha Petře česky radí: „Řekni mu, že se bojíme Bubáků.“

S deštěm vyjíždíme z města. Já vzdychám, že neuvidím Telegrafní stanici a Petra, že neuvidí datlovou farmu. Brácha rezolutně přišlápne plyn k podlaze, čímž rozdivočí Autobus skoro k sedmdesátce, a zařve: „Nic nebude! Bič a pryč!“

Zkoumám svoji záhadnou telefonní kartu. Zjišťuju, že paní prodavačka byla dobrá duše a když zjistila, že budu telefonovat tak daleko, dala mi jakousi výhodnou kartu. Sděluji ostatním svoje poznatky: „Abyste věděli, museli jsme vytočit třicet osm čísel.“ To bylo hlavně pro Petru, která se smála mojí a Bráchově neschopnosti. A jak tak rekapituluji svůj telefonát, dojdu ke strašnému zjištění: „Děcka, představte si, že já jsem zapomněla Karlovi popřát k svátku.“

Petra se smíchy schoulí do klubíčka a Brácha zastavuje Autobus, aby mohl dostatečně lomit rukama: „Pane Bože, to snad není pravda, tři dny tady řešíme, že mu musíme zavolat, celý večer strávíme pokusama s kartou a vytáčením třiceti osmi čísel, a ona mu potom nepopřeje! To se mně snad zdá!“ Nepomáhají moje výmluvy, že mě Karel vyděsil svými Jobovými zvěstmi. Sama sobě musím přiznat, že jsem vůl.

Lituju Bráchu, že musí řídit, tentokrát ještě víc než obvykle. S Petrou si totiž můžeme udrbat nohy. Pásky od bot jsou na nártech vidět i po sundání sandálů, neboť je vyznačuje rudý pruh štípanců. Petra naříká: „Měli jsme koupit nějakej antisvědič.“

Brácha se ironicky ptá: „A copak vás svědí?“ Provokatér.

Chce mě zabavit a nakazuje, ať zapíšu do jedovatého zápisníku, že opravovali alternátor v Alice Springs a oprava stála 110 dolarů. Petra oponuje: „To si snad budeme pamatovat.“ No, já je znám, pak mně budou chodit maily ... nepodívala by ses do deníčku kdy kde za kolik ...

Brácha škemrá o novou kazetu. „Dostaneš ji, až napíšeš našim pohled k Vánocům. Vy si na to vzpomenete těsně před odletem letadla a já budu mít nervák. S vámi nemůžu nic ponechat náhodě.“ Jako nástroj pomsty Brácha pustil Made in Pade. Naskakují mi pupínky, jenže s nimi to fakt jinak nejde, nepotřebné činnosti odsunují tak dlouho, až se s nimi někdy odsunou i ty potřebné. A jelikož jsem svolila, že pohledy vezmu s sebou do Čech, musím být přísná.

Přecházíme obratník Kozoroha. Pro mě je to významná událost, tudíž zastavujeme a v hluboké tmě se fotíme u značky. Brácha lituje, že nemáme šampaňské. Já zase dotírám, že bych vyměnila Kozoroha za Jižní kříž. Vidíme jich tisíce a jak určit ten pravý? Brácha s Petrou přiznávají porážku. Ale nevzdáme se.

Mažu si štípance olejíčkem Tea-Tree. Spíš bych se v něm mohla vykoupat. Brácha nasaje nozdrama a uvažuje: „To je zajímavý, vjíždíme do Tea-Tree a voní tady Tea-Tree.“ Nechci mu brát iluze, že Tea-Tree voní ze mě, a ne z venku a město, do kterého vjíždíme se jmenuje Ti-Tree. Vždyť je to skoro jedno.

Je půlnoc a Petra přepokládá, že už si dědeček nasadil naslouchátko. Zastavujeme u telefonní budky, která spolu s motelem a kempem tvoří střed města. S Bráchou zůstáváme v Autobusu, ale nepřijdeme ani o slovo z Petřina telefonátu. Dědeček si ještě naslouchátko nenasadil. Petra řve každou větu silou mnoha desítek decibelů a většinou tak pětkrát, šestkrát. V celém okolí se rozštěkali psi. Máme obavy, kdy to vzbudí policajty a rozštěkají se taky samopaly. Pro nezasvěcence to musí vypadat jako scéna z akčního filmu, kde mučí ženskou a zapomněli jí dát roubík.

Hned po telefonátu ujíždíme z místa činu. Ale jen přes silnici na odpočívadlo. Zaparkujeme Autobus tak jako každou noc čumákem k silnici, aby byl v případě nebezpečí nachystán k okamžitému úniku.

Brácha s Petrou hledají baterku. „Už mě unavujete. Já vím, že si nechcete vybít baterie v baterce, tak si půjčujete moji, ale nemusíte se kvůli tomu každý večer hádat.“ S pomocí mé baterky nachází tu svoji a když už ležíme ve spacácích, slyším šepot: „Hele, Ségra si ji dává do kapsy u zadních dveří, tak ji tam dej taky na tvojí straně.“

„Já tady nemám dveře.“

„Jéžiši, ale máš tam kapsu.“

„Aháá.“ S nima se fakt člověk nenudí.

Svítí měsíc a já okýnkem vidím obrysy eukalyptů. Česky se nazývají blahovičníky. Je to blaho spát pod blahovičníkem. Tak dobrou, bláho.

Termití den

Úterý 6. listopadu

Ujeto: za včerejšek 315 km

celkem za patnáct dnů 5 336 km

Budí mě Šustil, a tak vstávám první, těsně před východem slunce. Beru foťák a plížím se z Autobusu. Po cestě před kempem se prohání na kole další ranní fógl, asi šestiletý Bubáček. Slunce vychází, ale v popředí mám kemp. Rozbíhám se na jeho konec. Bubáček na kole za mnou. Běžím ještě dál, abych měla v popředí eukalypty. Bubáček za mnou. Vytahuji foťák a mrskám svoje kýčovité záběry. Bubáček je viditelně zklamán. Chudák, zřejmě přepokládal kdovíjakou atrakci, když kvůli ní ta ženská běží jako divá, a on se z toho vyklube úplně obyčejný východ slunce. Jak pro koho.

Vracím se k Autobusu, kde se už ze spacáků vysouvají zbývající spáči. Zjišťujeme mravenčí invazi. Nechtěla jsem při odchodu dělat rachot, tak jsem nedobouchla dveře a jelikož náš Autobus stojí v mravenčí cestě, mravenci operativně napochodovali dovnitř. Při průzkumu terénu pochopíme, že to jinak nemohlo dopadnout. Mravenci jsou všude okolo. A když jíme svoji porci vloček tak, že stojíme na stole a neustále sklepáváme z nohou drobná tělíčka, přeju si ze všeho nejvíc vlastnit ochočeného devilka.

Před odjezdem, když už se nám podařilo zabarikádovat Autobus před mravenci, Brácha rozkazuje Petře: „Dej sem pohled! Já už to nevydržím, co v tom balíčku je.“ Po dlouhém přemýšlení statečně napíše na pohled Šťastné a veselé a já mu za odměnu předávám dárek. Při jeho rozbalování se vracíme do dětství: „Já sem tak napnutej ... jééééé kazeta, to sem zrovna potřeboval, děkuju Jéžišku.“ A co teprve jak jsem ji potřebovala já! Sbohem Made in Pade!!! Děkuju Jéžišku.

A za veselého hraní naší druhé kazety vjíždíme do nového dne. Brácha s Petrou mi občas překládají texty, protože hodně písniček je o místech, která jsme viděli. V jedné se zpívá o starousedlíkovi z Coober Pedy. Říká, že už to není to co dřív a vše je moc komerční. Při písničce, která vychvaluje Alice Springs až do modrého australského nebe, je nám jasné, proč tento zpěvák nebyl na slevě :-)).

Okolo cesty začínají termitiště. Hned při prvním výskytu zastavujeme a fotíme. Při druhém zase zastavujeme, protože je větší. Při třetím výskytu taky zastavujeme, protože jich je víc. Pak jich je ještě víc a ještě větší. A film je v čudu. Ale stavby jsou to fantastický. A to je tihleti miniaturní zedníci staví tak, že slepují hlínu, dřevo a trus slinama. Přesto mám oprávněný pocit, že jejich paneláky vydrží víc než ten náš. S termity se natrápili už stavitelé telegrafu. Představte si, jak je muselo naštvat, když v těchto podmínkách konečně natáhli telegrafní vedení a termiti jim za pár měsíců sežrali dřevěné telegrafní sloupy. A oni museli přivézt železné. Sice pro termity nestravitelné, ale taky pořádně těžké. A jediní, kdo jim pomáhali, byli afghánští velbloudi a velbloudáři. Zlatej Autobus.

Po několika hodinách zastavujeme u zájezdní hospody Drinker Bank. To je veselejší část městečka Barrow Creek. Smutnější je stará telegrafní stanice a malý hřbitůvek, kde leží telegrafisté Franks a Stapleton. V roce 1874 je zavraždili domorodci.

Na spravení nálady si chceme dát v hospodě pivo. Dnes jsem to mezi mravenci s ranní úpravou moc nepřeháněla, tak se před vchodem ptám Bráchy: „Mám nějak přibližně rovně vlasy? Já se dnes ještě nečesala.“

Brácha na mě mrkne: „A já si říkal, co to máš za složitej účes.“ Je to chlap.

U piva si prohlížíme bankovky z různých zemí, nalepené po stěnách, a hady v lihu. Vedle nás sedí kluk, který si dává k jídlu smažená vajíčka a nás na něm nejvíc upoutá, že jich polovinu nedojí a odsune talíř. Takový plýtvání! Brácha s ním dává řeč a já se jen modlím, aby ho nenapadlo, říci si o zbytek. Bráchův hlas nabývá na nadšenosti. Už je to tady, kluk mu dovolil dojížděčku! Ale spletla jsem se. Brácha nadšeně vysvětluje, co se dozvěděl. Kluk je ze Seattlu, jmenuje se Sean a projíždí na kole středem Austrálie, což je samo o sobě obdivuhodné. Taky byl několik let na práci v Antarktidě, což je ještě obdivuhodnější, ale to nejlepší nakonec - zná Bráchova kamaráda Libora, ten mu dělal v Antarktidě šéfa. Zatímco Brácha vyzvídá, jak to tam vypadalo a co se dělo, já uvažuju o tom, co ten člověk vyvádí se svým tělem, sotva organismus zvykne na mrazy v Antarktidě, vyžene ho do centra Austrálie. Na kole.

Brácha se ptá, proč nejede okolo pobřeží, kde je to mnohem zajímavější. Odpověď je prostá: „To by bylo moc jednoduchý.“ Za klukem prý jedou ještě kamarádi. Jeden z nich měl defekt - proskočil mu malý klokan drátama u kola.

Opouštíme Seana u jeho kola s přívěsným vozíčkem a pokračujeme. Po pár kilometrech potkáváme jeho kámoše. Všichni jedou, takže kolo opravili. Brácha na ně mává a zastavujeme. Klukům dáváme kousek čokolády, která okamžitě po vyndání z cooleru začíná téct. Oželíme i Coca-Colu a já jsem uchvácena jedním z nich. Ten jede bez čepice. Vždyť jeho mozek musí vypadat jako ta čokoláda. Ale mluví plynule a souvisle a na rozdíl ode mě anglicky.

Jsem ráda, když se dá Autobus do pohybu. Je to proti našim zkušenostem, ale jedeme na sever a teplota se začíná zvyšovat. Setsakramentsky zvyšovat! Na to Brácha dodává: „A na severu ještě přibude humidita.“ Taky mu teče mozek a neví, že to je česky vlhkost.

Dospávám časné ráno a najednou slyším Bráchu: „Vstávat! Ještěrka!“ Snažím se otevřít oči a ještě než se mi to povede, Brácha dodává: „Spi dál, utekla.“ Další vzbuzení je méně příjemné, nejprve rána a hned Bráchův komentář: „Kurva, a je to tady.“ Dozvídám se, že protijedoucí auto odmrštilo kámen z cesty přímo do našeho okna. Na této silnici běžná záležitost, ale my jsme z ní dost vyvalení. Naštěstí není vyvalené i sklo, jenom se na něm udělala pavučinka a nám nezbývá nic jiného než doufat, že vydrží.

Přijíždíme k Devil‘s Marbles. Slibované Ďáblovy hrací kuličky. Kulovité balvany, velké jako dům, rozeseté po dvou tisíc hektarech, vypadají, že se musí každou chvíli začít kutálet. Podle neromantických vědců se vytvořily v době vzniku MacDonnellova pohoří, kdy obrovské tlaky a teploty působily na rozžhavené horniny. Při chladnutí pak v žule vznikaly trhlinky, a když se ta natrhnutá žula dostala na povrch, stačilo už jen působení vody, vzduchu a slunce. Po pravdě řečeno, moc tomu nerozumím. Proč by měl vítr a slunce omlít žulu zrovna do tvaru koulí? Pro mě je mnohem stravitelnější teorie romantických domorodců, kteří koule považují za vejce Duhového hada. Obrovský Duhový had se zjevuje za bouří na obloze, kde se obloukem sklání a pije dešťovou vodu. A taky řve! Až umře, z jedné z těchto koulí se vylíhne nový Duhový had. Nikdo neví z které, takže jsou pro jistotu posvátné všechny. Uznejte, že je to naprosto logické. Celou domorodou duchařinou se nese heslo: „Nerozzlobit Duhového hada!“

Obcházíme koule a fotíme je z různých záběrů. Dvě jsou tak těsně u sebe, že mezerou Brácha vyručkuje a já ho fotím rozkročenýho mezi koulema. Škoda, že není nahatej.

Objevuju perfektní záběr. Chybí mu ale nějaké popředí, jak vždy radí pan Karbusický ve Photo Lifu. Brácha tedy ohýbá větev tak, aby rámovala snímek. Pak na oplátku držím větev já Bráchovi. Petra nás pohrdlivě sleduje a se zdůrazněním, že upravujeme přírodu, odchází.

Slyším šustění v křoví. Volám Bráchu. Brácha volá Petru: „Pojď sem, Ségra má zase Šustila.“ Za balvanem vylézá ještěrka a Petra cvaká spouští fotoaparátu. Neupravená příroda.

Brácha a Petra litují, že tady nejsme na západ slunce. Minule se Bráchovi povedly tak krásné snímky, že jsou dodnes jedny jeho koule vystaveny v galerii. Na fotce. Oba mně slibují, že fotku nechají přidělat. Petra dodává: „A z Uluru ti taky necháme přidělat.“

Brácha: „A vůbec z celý cesty.“

Petra: „Vždyť tys vůbec nemusela fotit.“

„Já jsem vlastně vůbec nemusela jezdit.“

Celé skalní koulové uskupení působí nadpřirozeně, ale objevujeme zde něco supermarťanského - létající talíř. Nebýt na přívěsném vozíku za autem, tak by to byla skvělá fotka do scifistického časopisu. Při bližší prohlídce zjišťujeme, že se jedná o auto na sluneční pohon a podle nápisu probíhá právě závod těchto aut přes střed Austrálie. Slunce tady mají dost. I my.

Opouštíme koule. V autě se snažím třídit nahamouněné prospekty, co vyhodit, co nevyhodit. Objevuji jeden, kde je na titulní straně fotka mladého průvodce. Podávám ho Petře: „Podívej, to je krásnej chlap.“ Brácha od volantu mrkne k Petře do prospektu: „Ten vyhoďte, nebo vás to zase bude svědit.“ Jen kdyby na něm byla baba, to by byla jiná.

Budeme muset brát benzín. Moji dva sklerotici si snaží vzpomenout, kde byla benzinová pumpa, u které měli klece s orlama. Tady je obvyklé, že u pumpy je občerstvení, koutek pro děti a aby vás nalákali, mají nějakou specialitu k podívání, ke snědení, k vyfocení. Cokoliv, hlavně když bude kšeft. Na předních sedadlech probíhá běžný dialog.

„Ti orli byli na týhle silnici?“

„A bylo to před Alice Springs nebo až za?“

„A bylo to v Centrální Austrálii?“

„A bylo to vůbec v Austrálii?“ Ach jo, oni dva projezdí celý svět, ale čas na utřídění zážitků budou mít až v domově důchodců. Tam budou ostatní stařečky bavit dohadováním, kde se co událo a kde co viděli. A hledáním baterky.

Vzduch se nad rozpálenou silnicí třpytí jako vodní hladina. Pod mýma nohama topí výfukové potrubí. Vzpomínám, jak nás vyhříval Bráchův Lincoln při cestě pouští v USA. Až někdy pojedu s Bráchou autem, který netopí, tak se samým štěstím pominu. Zatím bych každou jeho klimatizaci nazvala spíše krematizací. Ale jsem stále ve výhodě proti Petře. Já si můžu dát nohy na sedačku, kdežto Petra s topením pod zadkem moc neudělá. Návrhy na prostřídání odmítá, asi nevěří mým navigačním schopnostem. Ostatně v tom jsme si kvit, já jejim taky moc ne.

Nakonec dojíždíme až do Tennant Creeku, města zlaté horečky. Pojmenoval jej ještě dlouho před horečkou Stuart z vděčnosti za finanční pomoc od usedlíka Johna Tennanta. Ten bydlel v Port Lincoln a z anglického slova pastoralist nechápu, jestli to byl pastor nebo pastevec. Zkrátka něco nebo někoho pásl, sponzoroval Stuartovu výpravu a dnes se po něm jmenuje město. Před pátou hodinou bereme benzín a nakupujeme. V obchodním domě objevujeme doporučený Dettol a dětský olej. Venku hned mícháme protikomáří směs. Dettol je dezinfekce a smrdí jako zapařenej pes. Myslím, že budeme odpuzovat nejen komáry.

V pět hodin se dostáváme na Battery Hill, kterým mě Brácha straší celé odpoledne. Procházka dolem, byť i zlatým, není v tomhle vedru zrovna lákavá. Ještě k tomu je to povrchový důl a slunce bude pražit přímo do kebule. Snažím se budhistický náramek uprosit, aby měli v dole zavřeno. Prosby nezabraly, přijíždíme do dolu v okamžiku, kdy začíná poslední prohlídka, hodinová, s anglicky mluvícím průvodcem. Chce se mi omdlít už teď. Prodejce vstupenek vidí moji bledost a nabízí nám možnost do šesti hodin navštívit muzeum.

„Já chci muzeum!“

Pán dodává, že jeho součástí je i mineralogická výstava.

„Já chci minerály!“

Chci cokoliv, co nebude na slunci. Vzhledem k tomu, že se Brácha s Petrou mimořádně shodli na tom, že návštěvu dolu minule absolvovali, je rozhodnuto. Vstupujeme do muzea, které je ve staré budově a představuje všemožné zařízení související se zlatem. Zažloutlé dokumenty popisují prvního objevitele a jeho psa. Mne upoutávají historické analytické váhy. Na podobných jsem donedávna pracovala v laboratoři. Asi už taky dost pamatuju.

A pak jdeme do podzemí, kde se trezorovými dveřmi vchází do místnosti s minerály. V ten okamžik nikdo nelituje naší volby. Místnost je ve tmě, po obvodu a uprostřed jsou skleněné vitríny, vyložené tmavě modrou textilií. A v nich trůní krystaly nerostů z celého světa. Jsou nasvíceny bodovým osvětlením a do tmy září víc než žárovky. Stejně tak naše oči. Je to nádhera! Ne že by všechno byly vzácné drahokamy, ale pravidelnost a velikost krystalů i třeba obyčejného pyritu je uchvacující. Nemůžeme se vynadívat a z místnosti nás dostává až opakující se varování skrytého mikrofonu, že je po návštěvní hodině. Je mi líto odcházet.

Ještě víc je mi to líto, když vyjdeme ven a dostaneme facku. Teplou facku od rozpáleného vzduchu. Navíc mám příšerný hlad. Sedám na lavičku a provádím rebélii. Odmítám pokračovat v cestování. Brácha má kecy typu: „Ty bys taky pořád jen jedla.“ Vzhledem k tomu, že jsem to dnes nějak neukočírovala a vlastně jsem naposledy snídala, a právě zapadá slunce, posílám celýho Bráchu někam. Rozdělávám konzervu. Stejně už vypadám jako pasová fotografie Gándhího. V okamžiku, kdy máme na talíři večeři, dochází k všeobecnému smíru.

Když ještě přejedeme k blízké přehradě Mary Ann, ve které se dá koupat a v blízkém kempu i osprchovat, musím uznat, že to byl hezký den.

V koupelně s Petrou fotíme strašilku (Extatosoma tiaratum), která sedí nehybně na kachličkách a osvěženi pokračujeme v jízdě. Potřebujeme nahnat nějaké kilometry, teď když už nám funguje alternátor. Ale bacha, od této chvíle najíždíme na trasu, po které Brácha s Petrou ještě nejeli. Ono to není nijak podstatné, když si stejně nic nepamatují, ale konečně si budeme všichni rovni. V Tennant Creeku totiž končí silnice číslo 66 z východu jménem Barkly Highway. Tou minule dorazili z Qeenslandu a pokračovali po Stuartce dolů na jih do centra. A my vyjíždíme po Stuartce nahoru na sever do neznáma.

První, co na silnici potkáváme, je had. Brácha brzdí tak, že kdyby byl náhodou na pneumatikách nějaký vzorek, tak už by tam nebyl. Had se vyhřívá na asfaltu a světla našeho Autobusu ho znervózňují rozhodně míň než nás. Brácha dochází k závěru, že ho musí zachránit před přejetím, protože ne každý řidič je takový hadumil. Přesněji, žádný řidič není takový blázen, aby gumoval kvůli hadovi. Brácha vylejzá a bere do ruky klacek. Volám za ním hadařovu poučku, že škrtičovi budou koukat zuby z huby a jedovatému ne. Nebo to bylo naopak?

Brácha chvíli hada z dálky sleduje a uklidňuje nás: „To bude mladej python.“

Petra bere kameru a vystupuje. Brácha šťourne do hada, ten se bleskurychle otočí proti Bráchovi a zaujme útočnou polohu. Petra opět nastupuje. Brácha couvá a polohlasem uvažuje: „Možná to není python.“

Mě z něj jednou klepne, čestný slovo! Když se Brácha dosoukal ke dveřím, had se začal pomalu plížit ze silnice pryč. To nás zachránilo od další záchranné operace. Můžeme pokračovat v noční jízdě. Nedaří se mi hada identifikovat podle žádného z průvodců, budu muset počkat doma, snad vyjde fotka.

Brácha objevuje výhody tří klaksonových tlačítek na volantu: „Už vím, proč jsou tak blbě. Když usneš a spadne ti hlava na volant, tak si zatroubíš a sám sebe vzbudíš.“ Pozdě v noci, někdy ve třičtvrtě na mrtvo zastavujeme na jakémsi odpočívadle a uléháme.

Brácha s Petrou zjišťují, že jejich baterka opět svévolně opustila určené místo a v boční kapse není. Vzhledem k tomu, že se nikdo nejde mýt, je to vcelku fuk. Jakmile zavřu oči, vidím třpyt krystalů a s krásným pocitem boháče usínám. Ani nestihnu vyzvídat, kde je Jižní kříž.

Žabí den, spíš večer

Středa 7. listopadu

Ujeto: za včerejšek 456 km

celkem za šestnáct dnů 5 792 km

V noci mě vzbudilo šustění přímo u ucha. Říkala jsem si pomstychtivě: „A teď tě mám!“ Než jsem nahmatala baterku, šustění se vzneslo a po jednom proletu vnitřkem Autobusu nás opustilo oknem. Byla to buď velká můra nebo malý netopýr. A z popsaného je vám jasné, kde asi máme sítě proti komárům. Někde v krabici.

Ráno líčím Bráchovi svoje noční zážitky. Jenže Brácha je tvrďák: „Mě by nevzbudilo, ani kdyby na mne sedl Cupa Cubra.“ Ptám se, co to je. „To žije v Mexiku a je to něco nadpřirozeného, co lidem pije krev. Ale někdo říká, že si to vymyslela mexická vláda, aby odpoutala pozornost od ekonomických problémů. A taky je jediná, která Mexičanům pije krev.“

Zjišťujeme, že jsme spali na místě zvaném Attack Creek a fungujícím na památku Johna McDoualla Stuarta. Na tomhle místě jeho výpravu v roce 1860 napadli domorodci z kmene Warramunga. Tak to já jsem s atakem od můry dopadla mnohem lépe.

Na snídani zastavujeme až po osmdesáti kilometrech. Za výdrž je nám odměnou hospoda v Renner Springs. Ale naše oblíbené vločky nemají v nabídce, a tak snídáme na hezky upraveném odpočívadle před hospodou. Šťourám se v misce a vzpomínám, jak jsem doma před odletem vyhodila tlačenku. A to byla jen trochu zelená. Slibuju, že už to víckrát neudělám.

Brácha mi do Autobusu přináší ukázat obrovského brouka. Je přes celou Bráchovu dlaň, a to má Brácha ruce jako lopaty.

Prohlížíme ho a já starostlivě Bráchu nabádám: „Hlavně ho tady neupusť.“

Brácha se směje: „Co když je to Šustilův brácha?“

Ale poslechne mě a fotit ho jdeme raděj ven. Položíme brouka na kámen a vedle něj pro porovnání krabičku sirek. Brouk je větší. Po vyfocení krabičku odděláme a brouk stále zcepeněle sedí na svém místě. Asi je mu divné, že jsme si ho neupražili k snídani.

V hospodě jsme se pouze zapsali, jako všude, do návštěvní knihy. Tyhle zápisy ve Visitors Centrech, v hospodách, v kempech jsem doposud brala jako opruz a myslela jsem si, že to je jako na památku. Až nyní se mi dostalo vysvětlení, že pokud se někdo ztratí, nejdříve se prohledávají návštěvní knihy, aby se poznalo, kde byl dotyčný naposledy a kterým směrem jel. Vracím se napsat svoje jméno ještě jednou, tentokrát čitelně tiskacím.

Renner Springs je považováno za rozhraní mezi suchým centrem a tropickým severem. Severní teritorium zabírá šestinu Austrálie, žije v něm 125 000 lidí a je takhle podnebím rozděleno na tři části. Suché a písčité části, kterou jsme projížděli doteď, se říká ‚The Red Centre‘ Rudé centrum nebo také Rudé srdce kontinentu. Tropické části, do které vjíždíme, přezdívají ‚Top End‘, Vrchol konce. Takže teď přijde ta Bráchova humidita. To je vrchol!

Mnoho kilometrů jedeme okolo spáleniště. Požáry tady musí být hrozné. Eukalyptus je totiž plný silic, které chytají lépe než pevný podpalovač PEPO. Na silnici potkáváme agamu límcovou (Chlamydosaurus kingii). Petra natáčí Chlamydosaura na kameru z okna a na focení vystupujeme. Jenže agama na nás nečeká, na těch svých srandovních hubených nožičkách utíká k nejbližšímu stromu a už je někde vysoko. Škoda. Na ni jsem se hrozně těšila, jak v nebezpečí roztáhne límec. To je totiž užitečná věcička, sloužící k zastrašení nepřítele a údajně i k ochlazování v teple, případně k příjmu sluneční energie v chladnu. A v běhu je agama taky komická, protože běží po zadních nožkách a jako protiváhu používá ocas. Zkrátka celá je prčovní, jenomže jsme si ji moc neužili. Ale hlavně, že jsme ji viděli a já mohu v seznamu požadavků na australskou faunu škrtnout agamu límcovou 1 kus a včerejší strašilku 1 kus.

Po pár kilometrech pokračujícího spáleniště máme další úlovek - goana 1 kus. Ale kus byl rychlejší než spoušť mého foťáku, ani jsme ji nestihli přesně identifikovat. Udivuje nás množství života na tak nehostinném popelišti a já se těším, že v tropech přibude nejen humidita, ale i zvířata.

Městem Elliott projíždíme bez zastavení. Šířím vyčtené vědomosti a sděluju ostatním, že osada byla založena za druhé světové války jako kemp pro armádu pochodující z jihu na sever. Že byla obrana severu Austrálie nezbytná, to dokázaly japonské nálety na Darwin. Když se v současnosti podíváte do tváře obyvatel kteréhokoliv většího australského města, je vám jasné, že nálety obyvatel z asijských zemí dosud neskončily.

Máme svůj vytčený cíl a jsme kvůli němu ochotni opustit i naši oblíbenou Stuartovu silnici. No kvůli čemu asi? Kvůli hospodě Dale Waters. Je jenom čtyři kilometry od Stuartky a má nejstarší licenci na alkohol v Severním teritoriu, z roku 1893. A taky je u ní nejodlehlejší semafor na světě. Semafor nás zklamal, protože nesvítil. Ale pivo nás potěšilo, protože bylo čepované do sklenic s uchem, něco jako třetinkové půllitry. Bylo chlazené a dobré.

Po stěnách hospody visí vlaječky a peníze všemožných zemí světa. Brácha připevňuje samolepku České republiky ze své výšky tak, že na ni normální člověk nedosáhne. Pak ho upoutá kulečník. A já idiot se nechám přesvědčit ke hře! Poprvé v životě držím tágo v ruce, vedrem mám na sobě přilepené triko, dusnem se mi dělá špatně. Odmítám se učit hrát v takovém prostředí, ale Brácha na mě huláká: „Jednou začít musíš! Znovu! Znovu!“ Jak ten mi jde na nervy! Tak moc až nakonec moje nervy povolí, praštím s tágem o stůl a jdu ven. Jsem dost protivná. Ale i on už u mě má za ten měsíc víc vroubků než poštovní známka.

Když se všichni dostatečně vytrucujeme, fotíme před hospodou nádherně rozkvetlé stromy brachychiton javorolistý (Brachychiton acerifolium). Jejich zvláštností je, že nejdřív shodí listy, pak kvetou a po odkvětu jim zase listy narostou. Nás už čeká jenom návrat na Stuartku a pokračování na sever. Rozsvěcí se ukazatel teploty motoru. Ani se mu nedivím. Mít takové čidlo já, tak už musí i houkat. Brácha za jízdy odklápí dekl motoru. Snaží se v něm něco objevit, ale spíš nám sem pouští trochu tepla. Brácha nic neříká, asi nás nechce strašit a my se neptáme, jsme vyhoukané i tak. Komplikace je, že Brácha, aby viděl do motoru, musel si sundat brýle. Ale jelikož to provádí za jízdy, když se náhodou ve vzácný okamžik podívá na silnici, nic bez brýlí nevidí. Přepočítávám kuličky na budhistickém náramku a mám jediné přání - přežít.

Je rozhodnuto u příští benzinky zastavit. A vůbec to nebyl špatný nápad. Tahle pumpa láká zákazníky na papoušky a krokodýly. Okolo ní je udělaný park, v kterém je možné kempovat, a průběžně jsou u cestiček stojany s vodou. A právě k nim se slétají hejna papoušků lori mnohobarvý (Trichoglossus haematodus). Jsou krásní na pozorování, na natáčení, ale focení s automatem je předem ztracené. Nenechají nás přijít moc blízko. To krokodýl je větší odvaha. Spíš flegmatik. Jenže tady se zase bojíme my. Naštěstí jsou všichni krokodýli za plotem. V jedné ohradě jsou dva krokodýli mořští (Crocodylus porosus), kterému se v Austrálii důvěrně říká slanovodní - saltie (od saltwater crocodile). Jsou to několikametroví klackové. Většinou se vyskytují ve slané mořské vodě na sever od Austrálie. Ale klidně mohou žít i ve sladké vodě, a tak se ústím řek vydávají za potravou až mnoho kilometrů do vnitrozemí. Takže od této chvíle pro nás přestává být koupání bezpečné. V další ohradě jsou krokodýli sladkovodní, odborně krokodýl Johnstonův (Crocodylus johnstoni), ten se důvěrně tituluje freshie (freshwater crocodile). Je to australský endemit a se svoji délkou něco přes metr nám připadá vcelku kamarádský. Má protáhlejší čumák a podle informací loví kořist tak do velikosti psa a člověka nenapadá.

To u slanovodního obra je cedule, že je schopen sežrat i buvola. Číhá pod hladinou a když se vyhlédnutá kořist skloní k vodě, vymrští se a stáhne ji do vody. Kořist utopí a pak ji žere tak, že se do oběti zakousne a otáčením svého těla kolem vlastní osy jednotlivá sousta odšroubovává. Fujtajxl, to nebyla optimistická zastávka. Brácha mě nabádá, ať si krokouše dobře prohlídnu, dokud je za plotem, v přírodě na to nebudu mít čas. Další cedule upozorňuje, že ke krokodýlovi nemáme nic házet, nebo nás to pošlou sebrat. Výjimečně posloucháme varování, neboť nechceme, aby si z nás krokodýl uždiboval.

Odjíždíme. Kladný výsledek celé akce je ochlazení motoru a záporný výsledek moje vyděšení. Už mě do vody nikdo nedostane.

Pozdě odpoledne přijíždíme do městečka Mataranka. V místní cukrárně si dáváme zmrzlinu a ptáme se na cestu k pramenům. Jsem ve střehu. Jak slyším od těch dvou slovo teplé prameny, mám mrazení v zádech i přes to hrozný vedro.

Díky skvělému popisu nacházíme kemp u pramenů a honem se chystáme na průzkum, dokud je světlo. Já ovšem nevydržím a beru si na cestu chleba se sýrem. Je šest večer a když nepočítám zmrzlinu, tak jsem naposledy snídala někdy v osm ráno. Jenže moje žvýkání upoutá Bráchovu pozornost: „Sem ji načapal, to už má dnes druhý jídlo. Seš z těch Čech nějak rozežraná!“ Hergot, ten je na mě hnusnej, co? Že já ho neprošťouchla plotem k slanovodňákovi.

Po projití kempem se dostáváme na cestu vedoucí tropickou džunglí. Venku bylo ještě světlo, tady už je šero. Najednou zmizí i šero, obloha nad námi se pokryje letícím černým mrakem. Mraky kaloňů a mraky smradu. Kaloni vyletěli na svoji rajskou večeři. Budou pít nektar z květů pomocí svých dlouhých jazyků. Po kilometru přicházíme k pramenům. Je to vybetonovaná část koryta v místech, kde vyvěrají horké prameny. Nad tím vším se tyčí palmy a z nich dolů padají lijány. Hezkýýýý! Jenže nemáme plavky a bude tma. Jdem zpátky.

Pokud předtím bylo v tomhle palmovém lese šero, teď je tu už temnota. Kde je cesta poznáváme pohledem k hvězdnému nebi a snažíme se držet mezery mezi korunami stromů. Když vidíme světla kempu, mám pocit, že Jeníček s Mařenkou nemohli být šťastnější.

Chystáme večeři, ze které zřejmě dostanu menší díl, neboť jsem se už rozšoupla chlebem. Trochu mě znervózňuje šustění po trávě okolo laviček, na kterých kuchtíme. Bojím se cokoliv o šustění pronášet, už takhle jsem pro smích. Beru baterku a jdu na průzkum. Posvítím směrem k nejbližšímu šustilovi a hned volám ostatní: „Žáby, sou tady obrovský žáby!“ No jasně, světlo zářivek okolo chodníčků láká hmyz, a ten zase láká žáby. Jsou velký a hnusný. Je to už jednou pomlouvaná ropucha obrovská. Brácha se diví, co tady dělá, údajně se má vyskytovat jen v Queenslandu. Nijak se plazů neštítím, ale při představě, že bych ve tmě na tohohle slizouna šlápla, se mi obrací žaludek. Chodím zásadně jenom s baterkou a při jídle si pro jistotu svítím do talíře.

Těším se do Autobusu. Ale Brácha s Petrou mají jiné plány. Hodlají se vydat na noční koupačku k teplým pramenům. To teda beze mne! Nechci vypadat jako držitel Řádu zlatého posery, a proto vedu monolog, ve kterém uvádím, že máme v Autobusu celý náš majetek a že tady není bezpečno. Brácha mi dovolí Autobus hlídat a jsem od bobříka odvahy osvobozena. Jediný problém je, že trvám na ponechání své baterky. Brácha s Petrou se pouští do hledání jejich, uložené opět na novém, důmyslně ukrytém místě.

Jenže sama v Autobusu to není o nic lepší. Zůstali jsme na parkovišti před kempem, abychom se vyhnuli placení. Náš Autobusek je tu jediné vozidlo. Nechat zavřená okýnka nelze, to je na udušení. A když je mám otevřená, slyším z venku stále nějaké kroky, skoky, šustění. Posvítím ven, vidím červená očička klokanů, občas okolo přeletí osamělý kaloň. Je mi smutno, jsem taky osamělá. I Šustil mě ošus... opustil.

Jsem docela ráda, když se Brácha s Petrou vrací ze své noční výpravy. Jakmile zjišťují, že nespím, Petra hned nadšeně vypráví: „Víš, co jsme viděli? Obrovský pavouky, jedovatou stonožku.“

Brácha zklamaně dodává: „Hada žádnýho, snad ráno.“

Tohle zrovna není večerníček podle mého gusta. Hlavně nevím, jestli bude s dobrým koncem.

Želví den

Čtvrtek 8. listopadu

Ujeto: za včerejšek 466 km

celkem za sedmnáct dnů 6 258 km

Nemohla jsem bez Šustila spát. Stále jsem byla napnutá, kdy konečně uslyším jeho milé zašustění. Nakonec se mi snad po ňom bude stýskat. Když už jsem trochu zdřímla, zdálo se mi o všech jedovatých potvorách světa. V mém snu byly jedovaté i žížaly.

Vstáváme brzo, v rychlosti posnídáme a valíme k pramenům. Je to nádhera! Za světla to nevypadá tak hrůzostrašně, v průzračné vodě plavou želvičky, ryby. A my. Jsme jediný lidi v téhle tropické kráse. Nemůžeme se nabažit.

Našla jsem si ideální polohu - ramena mám opřená o břeh, tělo splývá s teplou vodou, hlavu zakloněnou a sleduju, jak ranní slunce prosvítá přes listy palem. Připadám si jako v ráji. Do té doby, než Brácha zařve: „Nehejbej se!“ Leknutím ztuhnu, že bych se nepohnula, i kdybych chtěla. Brácha zatím z mé hlavy shazuje pavouka. Ráj přestává být rájem a já chci pryč. Až nyní mně vrtá hlavou, proč jsme tu sami. Co když ostatní turisté v kempu vědí víc? Co když při placení dostávají informace, že ráno jsou krokodýli nejžravější? Dokud se nenažerou těch, co neplatili. Naštěstí přichází skupina lidí, což otráví i Bráchu s Petrou. Vracíme k Autobusu.

V kuchyňce zjišťujeme, že nám někdo z ledničky čmajznul kolu. Petra se rozčiluje tak nahlas, že nás slyší mladý japonský pár a sdělují nám, že jim se přes noc ztratil chleba. Sakra! Navrhuji Petře pomstu. Zneužijeme místní vařič a uděláme si do zásoby večeři. Argumentuji tím, že se večer nebudeme muset zdržovat, ale vám je určitě jasné, že ze mne mluví obavy, abych nebyla o hladu. Petra souhlasí. Vybíráme jakési těstovinové vrtule. Půl sáčku se nám zdá málo, celý sáček moc, vsypeme do našeho největšího hrnce třičtvrtě, ale ten zbytek vrtulového pytlíku vypadá tak opuštěně, že ho tam nasypu taky. No co, bude i na zítřejší snídani.

Slepení uvařených vrtulí zabraňujeme přidáním konzervy tuňáka. Smrdí to rybinou, ale chutná dobře. Právě když jsme doklohnili, zastavuje vedle nás auto, vystupují dvě holky a baví se. Bacha, baví se česky! Jen tak mimochodem na ně prohodíme: „Tak co, jaká?“ Automaticky odpoví, že dobrá a v další vteřině jim dojde, jakou řečí se to ptáme. Volají z auta kluky a už všichni sedíme a nad sklenkou džusu vyprávíme.

Mají auto koupené od „kamaráda“, dost draze a v dost hrozném stavu, takže samá závada. A to byste nevěřili. Porouchal se jim alternátor. To byste ještě věřili, ale kde? V Stuart‘s Well. Den po nás přijeli k tomu samému mechanikovi, s tou samou závadou. Snad si myslel, že to je nějaký český zvyk. A tlačili auto od mechanika do kempu.

Ptají se na místní prameny. Chválíme je, vypravujeme, jak jsme večer viděli kaloně a ráno želvy. Kamarádi ukazují na náš velký hrnec a ptají se, co kuchtíme. Brácha bryskně odpoví: „Želví polívku.“ Nikdo se tomu nesměje. Asi nám to věří.

Kamarádi vypráví, že jim typ na tyhle prameny dali Češi, přičemž je upozorňovali, že mají jet ráno. Během dne sem totiž cestovní kanceláře začnou navážet autobusy turistů. Když tu byli oni a spokojeně leželi v teplé vodě, najednou se začali hrnout metrákoví strejci a tetiny, což nebyl poslední šok. Ten nastal, když promluvili.

„Jééé, eno to je vybetonované.“

„Máňo, stópni si k temu pavókovi, tož ja ťa s nim blejsknu.“

Kamarádi už projeli dost a mají i dost zážitků. Před týdnem jim z auta zmizel magneťák. Nahlásili to, přijeli policajti, vše sepsali a odjeli. Za deset minut šel okolo Bubák a nabízel jim k prodeji jejich magneťák. Mají auto s náhonem na všechna čtyři kola, a přesto v dešti zapadli v bahně až po nápravu. Snažili se auto vyprostit, bosi okolo něho skákali a až pozdě zjistili, že před nimi už tam kdosi zapadl. A bohužel ten kdosi, aby vyjel, naházel do bahna trnité větve. S námahou a bolestí auto vyprostili, krvácející dojeli do jakési vesnice a tam na ně koukali jako na zjevení. Vesnice byla již několik dní odříznutá od světa a všechny přístupové cesty byly zavřené. Což ještě bylo kamarádům málo. Kemp se jim zdál drahý, a proto navrhli, že by si nocleh odpracovali. Obyvatelé na ně spustili, že sami nemají co dělat, točí si tam rukama mlýnek a oni na ně s prací. Nakonec se ale slitovali a nechali je po tmě natírat nějakou zeď. A to prý původně chtěli přes Simpsonovu poušť. Tam jim odejít altík, jsou z nich dnes vybělené kostry. Skamarádili se prý s místními kovboji. Ti byli unešeni z ceny a volného prodeje piva u nás. A když jim ještě prozradili, že ta cena je za půllitr, všichni se ptali, jestli by se u nás uživili jako jezdci rodea.

Najednou všichni zmlknou a sledují okolojdoucího Bubáka, který nese v ruce kanystry. Jejich zkušenost jim velí okamžitě se ptát: „Máme všechny kanystry?“ Jeden z nich je uklidňuje: „My jsme neměli takhle obouchaný.“ No jen jestli je za rohem neobouchal. Pro jistotu kontrolujeme kanystry i my, ale nic neschází.

Neradi se loučíme. Kamarádi odchází k pramenům a my je naoko litujeme, že neuvidí želvy a nabízíme alespoň pohled do hrnce. Se smíchem odchází. Než se stačíme spakovat i my, litujeme kamarády doopravdy. Začínají totiž přijíždět autobusy. Pryč!

Popojíždíme o pár kilometrů dál, kde se dá dostat přímo k řece. Zjišťujeme, že to se opravdu dá, ale po svých. Neradi opouštíme Autobus s navařenou večeří a po stezičce v džungli se vydáváme na pochod. Brácha jde první, vytkl si totiž za cíl dne objevit škrtiče pythona. Ale místo hada objevujeme jinou atrakci - fíkovník zelenavý (Ficus virens). Brácha vysvětluje: „Jsou to stromy škrtiči. Jejich semínko uvízne v koruně jiného stromu, tam se uchytí, ve zbytcích humusu vyklíčí, roste a dolů spouští vzdušné kořeny. A jak rostou, svého hostitele uškrtí. Srandovní je, že po něm pak zůstane uvnitř škrtiče dutina, v které se dá krásně šplhat.“ A už se sune nahoru.

Starostlivě se na něj dívám: „Měl by sis vzít klobouk.“

Nechápající Brácha se brání: „Nevím proč.“

„No už sis dlouho nemyl uši. Máš tam humusu pro několik semínek.“ Z Bráchy se stává škrtič okamžitě.

Docházíme k řece a Brácha se rozhoduje absenci pythonů nahradit krokodýlama. Poroučí nám svléknout se do plavek a posílá nás do vody. Slabě se bráním, proč my máme jít první. Brácha trapně argumentuje, že on nás bude točit na kameru. Mě ale neoblafne. Bude sedět na břehu a doufat, že se v jednom okamžiku stane šťastným jedináčkem, šťastným vdovcem a šťastným výhercem soutěže „Neváhej a toč!“ Možná i od Karla mu něco kápne.

Po vlezení do vody zjišťujeme, že teplé prameny byl podfuk. Tohle je řeka a voda je teplá taky. Není hluboká, tak sotva do pasu, voda se přehupuje přes balvany, břehy lemuje písek nebo palmy. Byla by to paráda, kdybych v každé žábě neviděla krokodýla. Ale časem i to přestává a šťastně se rochníme. I s Bráchou.

Po vyrochnění se vracíme na břeh. Jasně že nejdeme zpátky k Autobusu. S těma dvěma! Pokračujeme po břehu tak, že se prodíráme houštím a s napětím čekáme, co na nás za kterým keřem jukne. Přicházíme na krásnou písčitou pláž. V písku jsou stopy kopýtek. Vyžaduji odpočinek. Řeka je tu hlubší a širší. Stojíme po kotníky ve vodě a uvažujeme, jestli opět risknout vykoupání. Petra pokládá řečnické otázky: „Můžeme mít krokodýl kopýtka? A proč o sto kilometrů výš už jsou krokodýli, a tady ne?“

Brácha vysvětluje: „Kopyta ste leda vy. Tady budou jenom sladkovodní krokodýli. Ale nesmíš plavat čubičku, aby si tě nespletli se psem.“

Zkouším vodu palcem: „A co když si při mé vychrtlosti budou myslet, že jsem chrt. A zbyde ze mě ... prd.“

Petra řeší problém osobitým způsobem, když Brácha začne plavat, vleze mu na záda a dělá parazita. Z pohledu krokodýla se opravdu může zdát zvíře s osmi nohama podezřelé. Ještě je ze břehu vyfotím, možná je to poslední společný snímek, a už jsem ve vodě taky. Brácha volá: „Vyhlašuju soutěž. Kdo doplave na druhou stranu a přežije, vyhrává.“

Vyhráli jsme všichni. Dokonce i naše věci zůstaly na místě, a tak můžeme pokračovat. Brácha uvidí v písku želvu a probudí se v něm lovecké pudy. Opatrně se k želvě blíží. Vypadá to, že před vrtulema bude předkrm. Jenže želva se nepohne, ani když je Brácha přímo u ní a šťourá do ní klacíkem. Teprve nyní jsme přivolány my, ženy, abychom obdivovaly jak muž, vůdce kmene, ulovil suchou želvu. Je to vlastně krunýř s kostřičkou hlavy. Brácha ji ihned pakuje s sebou a jelikož jsou jeho lovecké instinkty uspokojeny, můžeme se vrátit.

Balíme želvu do tří igelitek, ale puch porušuje přírodní zákony a prochází umělou hmotou. Jestli jsme doteď smrděli, teď budeme připomínat mobilní kafilérku.

Postrádám sluneční brýle.

Přejíždíme k dalším teplým pramenům - Bitter Springs. Sotva opustíme Autobus, začíná pršet. Poprvé zažívám tropický dešť. Trochu by se to dalo přirovnat k letní bouřce, ale fakt jen trochu. Vlhkost je snad víc než stoprocentní. Okolí těchto pramenů je divočejší, nacházíme jen jakýsi přístřešek a déšť přečkáváme v něm. Brácha se slastně šklebí, až nevydržím a ptám se na důvod. „Po dešti budou vylejzat pythoni.“ Pro Krista! On nedá pokoj, dokud neuvidí pythona.

Po přejití tropiko spršky lezeme s Petrou do vody, Brácha prohledává okolí, o němž prohlásil, že to je typická hadí tráva. Tentokrát jsme s sebou vzali i šnorchl, prý abychom věděli, co je pod vodou. No nic moc. Každý řasami obrostlý balvan mi připadá jako řasami obrostlý krokodýl. A když po pár metrech vystrčím hlavu a vidím nad hladinou ze břehu na břeh natažené pavučiny a v nich pavouky, velké jako dlaň, nejsem si vůbec jistá, kde je bezpečněji.

Přichází parta mladých lidí. Nerozhodně stojí na břehu a sledují naše vodní hrátky. Do vody jdou až po několikerém ujištění, že tady krokodýli nejsou. Smějeme se s Petrou jejich strachu, asi jsme se za dnešek trochu vorazily. Dáváme se s nimi do řeči, jedou ze severu, přesně naopak než jedeme my.

Po prozkoumání Hořkých pramenů zjišťujeme, že je pozdní odpoledne. Jsme vylouhovaní jak mořské tresky a unavení. Ani se nám nechce pokračovat v cestě. V městečku zastavujeme na náměstí s názvem Never, Never. V cukrárně si dáváme smudlis, což je rozmixované ovoce, zmrzlina a led, a zde padá rozhodnutí vrátit se ke kempu a přenocovat tam. Nevěřím svému štěstí, že dnešní trápení končí, a ptám se: „Budeme spát dvakrát na stejným fleku? Není to proti vašim zásadám?“ O všeobecné únavě svědčí i to, že ani nedostanu vynadáno.

Šťastni zastavujeme na známém místě. Teď zase budu dotírat já, chci se jít podívat do chaloupky, v které bydlela spisovatelka. Po prvních protestech jdou všichni se mnou. V Elsey Station se dočítáme, že zde žila Jeannie Gunn, která popsala život a charaktery zdejších lidí v knize „We of the Never Never“. Přeložit by se to dalo jako My z konce světa a už podle názvu je jasné, jak si tady, chuděra, připadala. Kniha byla poprvé vydána 24.12.1908 v Londýně. Dodatek praví, že všichni hrdinové knihy jsou pohřbeni na nedalekém hřbitově a Brácha na mne vrhá úzkostlivý pohled. Neboj, o návštěvu hřbitova zúzat nebudu, mohli by si mě tam nechat, jsem polomrtvá.

Takže na stejné lavičce, na které jsme ráno umíchali vrtule s tunou, je teď večer pořádáme, ovšem už jako kompaktní těstoviny. Jenom se mezitím povozily sto kilometrů. Vrtulí je strašně moc, ale Brácha trvá na jejich likvidaci. Má řeči, jako že se zbytky nechávat nebudou a že vypadám jako reklama na hlad atd. atp. Vrtule nám všem lezou nosem i ušima, ale bohužel ven. Jsme ovšem také hrdinové a hrnec jsme vyprázdnili. V té chvíli ho Brácha bere a říká: „Tak, a můžu vyvařit želvu.“ Škoda, že tu nejsou naši ranní kamarádi, bude polívka.

Polívka nebude, Petra vydala zákaz používat jídelní hrnec na mršiny. Nechci poslouchat jejich diskuzi, tak si jdu vyčistit zuby. Když v koupelně uvažuju, jestli mohu risknout strčit kartáček do pusy, aby nevyšly vrtule na světlo boží, spatřím na stěně ještěrku. Druhou, třetí, ... fakt na stěně, hladké, kachlíčkové stěně se udrží ještěrka. A jsou i na stropě. Letím to zvěstovat ostatním členům posádky a tím se uzavře otázka vaření želvy. Fotíme gekony východní (Hemidactylus frenatus), kteří u světel lapají hmyz. Jsou světle zelení a později v průvodci zjišťujeme, že mají na nohou přísavky, a proto pro ně není problém lovit i na stropě.

S odchodem slunce z oblohy odešla trochu i naše únava a rozhodujeme se vyrazit k pramenům. Tentokrát i já. Oblékáme plavky, kromě Bráchy, který je nemůže najít. Po chvíli prohlásí, že si místo nich vezme slipy s hnědým čárovým kódem. Chechtám se, že si je aspoň vypere. Brácha souhlasí: „Však už mám jen zelené na prosinec a modré na leden.“

„A co únor?“

„To už budu mít jen troje hnědé.“ S tímto veselým rozpoložením bereme i kanystr s vínem a vyrážíme.

Ještě je vcelku šero, tak se ani moc nebojím, horší to bude zpátky. Začínají létat kaloni a začínají smrdět. U pramenů jsme sami. Kanystr s vínem necháváme na betonovém soklu, máčíme se v teplé vodě a připlouváme si čepovat.

Už je úplná tma, začínají se objevovat světlušky. Čím méně vína je v kanystru, tím více je okolo světlušek. Brácha si pochvaluje nadnášecí schopnost vody: „Má to výhodu, můžeme se ožrat a přitom nespadneme.“ Zkoušíme se ve vodě potápět, točit, skákat, prostě blbneme, ale musím skončit. Jdou mi vzhůru vrtule a chybí jen kousek, než mi začnou padat z hlavy. Až ráno přivezou autobusy davy turistů, mohly by po hladině plavat těstoviny s tuňákem a kečupem. Jenom mluvit musíme bez zastavení. To je dle Bráchova rozkazu, protože chce mít přehled, jestli už se někdo utopil. A tak všichni zpíváme „... palmy se kývají v krčmách zní opilé hlasy ...“

Dochází víno. Byl to čtyřlitrový kanystr a do dnešního dne jsme vlastně pili jen trochu u Eleřiny ďoury. Předpokládám, že tam tři litry ještě byly. K tomu únava, celý den na slunci, no prostě máme ji jak z praku. Po příchodu japonského páru, se kterým jsme se seznámili už ráno, protože se jim ztratil chleba, se snažíme konverzovat. Moc nám to nejde, raději velíme k odchodu: „Dese zpátky po pralese. Držku máme nalitou, ochraňuj nás Manitou.“ Už víme, kde básníci berou inspiraci.

Cesta zpátky nebezpečnou džunglí potmě je skvělá. Petra svítí baterkou a s Bráchou mi ukazují všechny jejich známé ze včerejška.

„Hele Franta!“ Pavoukovi Františkovi světlo nevadí a ani se nepohne.

„Ahoj Máňo!“ Stonožka pochoduje pryč. Prvá! druhá! třetí! čtvrtá! ... padesátá! ... šedesátá!

Pak ještě Tonda a nevím, proč tomu nejchlupatějšímu pavoukovi říkají Karle.

Konečně jsme se domotali do Autobusu, padáme na spacáky a při rekapitulaci dnešního dne se smějeme ze spaní.

Cachtací den

Pátek 9. listopadu

Ujeto: za včerejšek 100 km

celkem za osmnáct dnů 6 358 km

Ráno si nemůžu vzpomenout, kde jsem, co jsem, s kým jsem, proč jsem a jestli vůbec jsem. Jde to ztuha. Poslední, co si pamatuju, že když jsem usínala, jako vždy na kraji naší trojky, zvedl se uprostřed Brácha a plival přese mne z okna. A já jsem si v duchu říkala, jestli jsme vůbec po návratu okna otevřeli. O sítích do oken už se ani nezmiňuju.

Každé sousto ranních vloček se v krku ještě chvíli rozmýšlí, kterým směrem se vydá. Během tohoto zápasu studuju v průvodci, že jedovatá stonožka byla vlastně housenka, ale taky jedovatá (Doratifera vulnerans). Zato Petra v průvodci objevila, že máme po cestě jeskyně Cutta Cutta. Brácha protestuje a tvrdí, že má alergii vůči jeskyním už od školy, kdy se jezdilo povinně na výlety do Javoříčka nebo Moravského krasu. Myslím, že mu to bude houby platné.

Jeskyně bohužel nacházíme. Výprava s průvodcem, tentokrát živým, začíná za půl hodiny. Akorát čas na uvaření kafe. Ráno jsme ho k snídani nějak nemohli. Po kafi se scházíme s ostatními turisty ve Visitors Centru. Je zde krásně chladno a my se docela těšíme do podzemí. Jenže chyba lávky, průvodce nás přivítá a vyžene ven do vedra. Nutí nás jít vyprahlou cestou mezi vyprahlou krajinou, se sluncem pálícím do našich vyprahlých kebulí. Naštěstí dřív než se zhroutím a dřív než se z Bráchy stane manželkovrah, zalézáme do podzemí.

Jééé, tady to je krásný! Chládek, krápníky, světýlka a pro Bráchu jako bonus hadí kůže. Průvodce na nás vždy něco vychrlí, pak zhasne a na krápníky posvítí jenom baterkou. Ony se třpytí jako čerstvý sníh. Pak jdeme o kus dál a scéna se opakuje. Mezitím potkáváme suché hadí kůže, protože jeskyni používají hadi jako převlékárnu. Nehrozí jim tady nebezpečí od dravců. V jeskyních bydlí taky 4 000 netopýrů. Říkal průvodce. Jo, a taky říkal, že název Cutta Cutta znamená v domorodém jazyce Mnoho hvězdiček. Tak ty jsme opravdu viděli. Zvláště po té včerejší liskačce.

Cestou zpět Brácha varuje Petru, že to byla jediná jeskyně v Austrálii, kterou skousnul. Mně by vzhledem k vedru zase vůbec nevadilo, kdyby byla celá Austrálie pod zemí. Ve Visitors Centru se jakoby nemůžeme rozloučit s průvodcem, ale po pravdě se nám nechce z klimatizace. Proto máme doplňující dotazy a dozvídáme se, že tento rozsáhlý jeskynní systém je 15 metrů pod povrchem vápencové horniny a vznikl před pěti sty milióny let.

Zakázala jsem vyhodit kanystr od vína, a teď ve volné chvíli za jízdy dumám nad Stášovým patentem. Psal, že si z něho udělal izolační čepici. Kanystr je vlastně krabice a vnitřní nádrž je ze zvláštního materiálu, který má udržet víno chladné i za těchto veder. Vnitřek se mi podařilo vypreparovat, vypadá jako aluminiovej. Po vysušení mu zkouším dát nějaký tvar. Moc se mi to nedaří, v nejlepším vypadá jako trojrohej klóbrc z napoleonských válek. Musím ovšem uznat, že po nasazení se opravdu teplota hlavy citelně sníží.

Přijíždíme do města Katherine. Budeme muset nabrat benzín na cestu do národního parku, a tak objíždíme benzinky a sledujeme ceny. Bohužel, když jsme u poslední, nikdo z nás si nepamatuje ceny u té první. Takže ještě jedno kolečko, už se zápisem cifer do jedovatého zápisníčku. Když ovšem vybereme nejlevnější benzinku a vylezeme ... mrtvično. Nojo, přibyla humidita. Nasazuju izolační hučku a jdu provádět svoji určenou práci - mytí oken Autobusu (Brácha čepuje, Petra zapisuje a platí, jako vždy). Nic nedám na Bráchovy poznámky, že vypadám jako magor, blázen, mimozemšťan a že se mnou takhle dál nejede. Kašlu na něj. Jenže když tak pozoruji reakce okolních řidičů, začínám sama pochybovat. A když mě jeden řidič tak uchváceně sleduje, že přestane koukat, kam jede, a málem porazí čerpací stojan, potupně sundávám svůj výtvor. Nerada.

Další cesta vede do Visitors Centra, kde se od paní snažíme získat co nejvíce informací o národním parku Nitmiluk - Katherine Gorge. Paní nás zahrne plánky a prospekty a profesionálně se ptá, odkud jsme. Po odpovědi neprofesionálně zajásá a vypravuje, že manžel měl české předky a když spolu byli v Evropě, chtěli se do Čech podívat. Bohužel, nedostali od komunistů povolení ke vstupu do republiky. Manžela to prý tehdy hrozně mrzelo. Ujišťujeme ji, že teď by se už nic podobného nestalo a ona je celá potěšená. Jen moje chabá znalost angličtiny mi brání prásknout, jaké drahoty dělají pro změnu Australani nám.

Město nás upoutalo pouze množstvím Aboridžinců. Zatím jsme jich nikde tolik neviděli, natož v pohybu a bez alkoholu. Při projíždění okolo místního hřbitova jsme dokonce v údivu zastavili. Možná to byla jakási slavnost nebo byl hřbitov kombinován s picnic areou, ale hezky oblečení Aboridžinové seděli na lavičkách, děti hrály na honěnou mezi náhrobky, všude úsměv a čisto. Sledujete, že ani nepíšu Bubáci.

Než projedeme třicet kiláků do parku, provádím v Autobusu teoretickou průpravu. Park má 1 8000 čtverečních kilometrů, tvoří ho soustava soutěsek soustavně soustružených řekou Katherine River do pískovce. Po ní si můžeme zaplatit vyjížďku člunem s průvodcem (Brácha kýve hlavou zprava doleva) nebo půjčit kánoi (Brácha kývá hlavou shora dolů, ach jo!). V období dešťů je řeka nesjízdná. O celý park se starají domorodí Jawoynové (Brácha pochybovačně vrtí hlavou).

Po návštěvě informačního centra v parku je rozhodnuto - utratíme dost klokanek, ale pojedeme s průvodcem. Hurááá. Na cestu kánoí nemáme čas a já snad ani sílu. Nasedáme do lodí s plátěnou stříškou proti slunci. V lodi jsou nádoby s pitnou vodou k všeobecnému použití, aby se z nás nevrátily sušenky. Vyplouváme.

Průvodce je mladý, sympatický a co hlavně – Aboridžinec. První, kterého vidíme pracovat. Mluví anglicky, ale jeho rychlá, australská angličtina je pro mě sice libozvučná, ale nesrozumitelná. Pochopím, že nejlepší období pro pozorování krokodýlů je květen, červen a že jsou agresivní hlavně když kladou vejce. Pak mi smysl uniká, a tudíž se ptám Bráchy: „Co říkal?“

„Že když tě napadne krokodýl, máš se ho snažit přeprat.“ Asi kecá.

Připadá mi, že u břehu vidím jakoby nafouknutou bílou igelitku a uvažuju, že by tady potřebovali úklidovou akci Brontosaurus. Do toho průvodce poučuje, že ropucha obrovská se rozšířila z Queenslandu i do Severního teritoria. A co je nejhorší, po jejím sežrání chcípne i krokodýl. S Bráchou se na sebe podíváme. Tak to nebyla nafouknutá igelitka, ale nafouknutej krokodýl břichem vzhůru. Chudáček!

Loď přistává a vodopády musíme obejít po vlastních. Nahoře na nás čeká další loď. Teda ve městě jsem myslela, že větší vedro být nemůže, a ono jo. Mezi rozpálenými skalami, nad vodou, která navíc odráží sluneční paprsky, je to na ugrilování. A to se ještě průvodce zastaví a ukazuje nám malůvky na skále. Odmítám poslouchat, kolik tisíc let jsou staré, a pokračuji k vodě. Namáčím si alespoň hlavu a vzpomínám na jeden záběr z filmu Krokodýl Dundee. Že nevíte na který?

Jedem druhou lodí pomalinku podél břehu, vtom průvodce loď zastaví, ukazuje na břeh a hlásí: „Crocodile! Crocodile!“ Vyhlížím několikametrové těleso, ale hlavu si můžu ukroutit, oči vyvrtnout a nic nevidím. Až když mi Brácha natočí hlavu správným směrem, postřehnu asi třiceticentimetrové krokodýlí miminko. Prý je to rok starý kousek.

Dál projíždíme hlubokým kaňonem. Na břehu zmizely písčité mělčiny a z vody se tyčí rudé skalní stěny. Údajně do výšky sto metrů a pohled je to úchvatný. Za chvíli loď obrací a my se vracíme. Bez pořádného krokodýla, jsme zklamáni. Když míjíme domnělou igelitku, šeptám Bráchovi: „Řekni mu, že bereme i mrtvé krokodýly, ať nám ho pádlem otočí a my se s ním vyfotíme.“ Bráchovi se to zdá morbidní.

Ještě se dozvídáme, že v kaňonu a okolí nejsou žádné zkameněliny, protože vše vzniklo dřív než život. Pak už jen dostáváme doporučení na možnost koupání poblíž přístaviště. Průvodce tvrdí, že hlídají, aby se do něj nedostali mořští krokodýli. Vystupujeme, loučíme se a okamžitě míříme na koupálko.

Trochu nás uklidnila cedule nápisem „Crocodile Management Zone. Management practices reduce the risk of Estuarine (saltwater) Crocodiles entering this area.“ Čert věř, jestli se vždycky podaří krokouše redukovat. Jenže vedro je takové, že jsme v cuku letu ve vodě. Pro uklidnění voláme jeden na druhého: „No worries, mate!“ Moc to nepomáhá. Po vykoupání v teplé vodě fotíme klokany a papoušky, kteří s červenou hlavou vypadají jako Karkulky. A taky tabuli s oznámením „Temperature Today 50 oC“. Slova znamenají Teplota dnes, číslo vám překládat nemusím. Je to strašný číslo.

Jedem zpátky k městu. Hodláme tu horkou pec jenom projet a jinou cestou se dostat do části parku zvané Edith Falls, Editiny vodopády. Na okraji města Brácha zastavuje u školy Katherine School Of The Air. Je to škola bez dětí. Její žáci jsou rezeseti po celém širokánském okolí a výuka probíhá pomocí rádia. Jednou za rok učitel svoje žáky obletí a zase od něho mají pokoj. Sen, co? To by se to opisovalo, to by se to napovídalo, ani taháky by se nemusely dělat. Srandovní je dopravní značka „Pozor děti“ a děti nikde. Zato informační značka zve k návštěvě školy každého turistu. Jedničkářka Petra chce jít, Brácha se na mne tázavě dívá.

„Já bych to neriskovala. Stačí jednoduchý matematický dotaz a budu muset vrátit vysvědčení.“ Brácha s úlevou šlápne na plyn a náš Autobus vystřelí jako nadupanej Velorex.

Okolo silnice se prodávají manga. To zvratné „se“ je ve větě úmyslně. Manga prodávají sama sebe. U silnice stojí totiž sudy, z nich se vyzývavě usmívají manga a vedle je pokladnička. Tři manga za jednu minci s klokanem. To jde, nikdy jsem čerstvé mango nejedla. Zastavujeme a Brácha odborně vybírá zralé plody. V záchvatu poctivosti házíme příslušný obnos do pokladničky a sami sebe chválíme.

Já si neodpustím: „V Čechách by tam ta pokladnička už nebyla.“

Petra dodává: „V Čechách by tam už nebylo ani to mango.“

A Brácha má poslední slovo: „V Čechách by tam už nebyly ani ty sudy.“

Ale mango je skvělé, má sice vláknitou dužinu, která leze do zubů, ale ta chuť! Kam se hrabou všechny mangové příchutě vyráběné v chemických fabrikách.

Na odbočce k parku vidíme u cesty divoké koně. Fotíme je z Autobusu a sledujeme, jak jeden z nich stále drží stráž. Ostatní se pasou, ale hlídač z nás nespustí oči. Petra bere kameru a vystupuje, což se hlídačovi vůbec nelíbí. Petra točí za chůze, ale když překročí únosnou vzdálenost hlídač zarže (jak tak může být přítomný čas slovesa zaržát?) a koně se rozběhnou za svým vůdcem.

Takže jsme opět v parku. Navečer přijíždíme do kempu. Mapujeme terén a zjišťujeme, že máme štěstí. Kemp se platí v kiosku, který je otevřen od devíti ráno do pěti odpoledne. A teď je šest a my nemůžeme zaplatit, i kdybychom o tom náhodou uvažovali. Ale to neuvažujeme. Ani náhodou.

Nacházíme kempovací místo, večeři vaříme již za tmy a za stálého odhánění much. Všichni přísaháme na holej pupek, že zítra nainstalujeme sítě. Mouchy jsou i na želvě a Petra s ní odmítá spát v jednom autě. Druhé nemáme, takže ji Brácha bere do koupelny (želvu) a drhne ji. I tak musí spát želva venku. Sama samotinká.

Bojím se přiznat, že nemůžu najít baterku a léčím si komplex tím, že oprašuji otázku Jižního kříže. Brácha s Petrou uznávají, že na to nestačí. Budeme muset zjistit, kdy a kde má být vidět. Po zalehnutí na spacáky se v Autobusu objevují světlušky. Přivezli jsme je z Mataranky, dnes jsme přece střízliví.

Ležíme opravdu NA spacácích. Již několik nocí je používáme spíš jako podložku a doufáme, že jejich šusťákovina bude chladit. Haha! Hlavně že mám zimní Bambusu s komfortem do mínus deseti. Hahaha! A teplotní rezervou. Hahahahaha! A ono je plus čtyřicet. Ha!

Chladíme se vzpomínkama na zimu ve Sněžných horách. Každý musí předvést, jak tam klepal kosu a pak, spokojeni s teplem, usínáme.

Mangový den :-))

Sobota 10. listopadu

Ujeto: za včerejšek 257 km

celkem za devatenáct dnů 6 615 km

Vstáváme brzo. Ty zk*rvený mouchy jsou horší než budík. Jediné místo bez much je záchod a sprcha. Sice tu všude lezou gekonci, ale na rozdíl od much nelezou po mně. Zhltneme vločky, a raději moc nestudujeme, s čím dnes jsou.

Vydáváme se na průzkum. Vedle kempu teče řeka Edith, která vodopádem spadá do jezírka. K němu jsou udělané přístupy na koupání. Jenže to není nic pro moje dobrodruhy, přece se nebudou koupat tam, kde se koupou normální lidi. Musíme jako nenormální pěkně do divočiny. Jdeme po proudu říčky, ale díky Bohu se za chvíli dostáváme do neproniknutelné džungle. Brácha nemá mačetu, takže jenom krátkým zaplaváním vyzkoušíme, jsou-li krokodýli doma a když si nás žádný nevšimne, vracíme se.

Krásně si zaplavčíme až v jezírku. Na ty normální je ještě brzo, proto jsme tady sami. Brácha nás povzbuzuje: „Kdo neuvidí krokodýla, nedostane mango. A kdo ho uvidí, dostane mango in memoriam.“ Jenže vytrestal sám sebe. Najednou prudce vyskakuje na břeh. My obě za ním a vyděšeně se ptáme, co se děje. „Viděl sem klacek a plaval proti proudu.“

Končíme. Stejně bude za chvíli devět a my chceme do té doby opustit kemp a vyhnout se placení. Ale daleko nejedeme. Necháváme Autobus na parkovišti před kempem, protože máme v plánu pěší túru s oficiálním názvem Leilyn Trail k horním vodopádům. Ale co se želvou? V Autobusu se zavřenýma okýnkama ji nechat nemůžeme, to by se smrady nafoukl. Brácha ji odnáší kousek od parkoviště a pokládá za keř. Třeba nám ji mravenci pomohou vyčistit. Abychom na ni po příchodu nezapomněli, rozmisťuju po Autobusu na všechna viditelná místa lístečky s nápisem Želva.

Bereme si pohorky a já poprvé vytahuju svůj skvělý kup - moskytiéru na hlavu. Brácha se válí smíchy a vzlyká: „To ti prodali ve včelařských potřebách?“ Jenže když on vytáhne svoji, není to zase takový rozdíl. Jenom Petra nasazuje decentní vdovský závojíček. Má ovšem tu nevýhodu, že jej mouchy mohou podletět. To moje a Bráchova kukla je dole na gumu a mouchy nemají nárok. Moje kukla je ale na nějakou větší hlavu a padá mi dost nízko, proto ji operativně nahoře dělám gumičkou takovou jako bambulku. Dle mého názoru vypadá apartně, ale Brácha tvrdí, že se mnou nepůjde ani do pralesa. Bambulku ruším.

Stoupáme do kopce jako parta včelařů. V tom vedru je výstup kardiologická zkouška. Slabší jedinci musí odpadnout, ale to se nás netýká. Já jen průběžně odpočívám na lavičkách. Jenže když se člověk přestane hýbat, mouchy si snad myslí, že je to nějakej ‚mouchy snězte si mě‘ a hned se pustí do díla.

Po hodině provozování této šílenosti docházíme k hornímu vodopádu paní Edity. Vypadá vcelku jako ten dolní, ale podle námahy, kterou nás stál, by v něm mělo téct aspoň šampaňské. Neteče, a tak se zase rachtáme ve vodě. Necháváme se masírovat vodopádem, plaveme z jednoho břehu na druhý. Ale jen do té doby, než nás znervózní bublinky, které se objevují na hladině a blíží se k nám. A určitě nejsou ze šampáňa. V ten okamžik jsme na břehu. Petra posílá Bráchu, ať se tam plave podívat. Nechce se mu.

Přidávám se: „Běž, nebuď srab, srabe.“

Srab odporuje: „Vy se mě chcete zbavit!“

Možná vám připadá divný, že pořád lezeme do vody i za takovýho rizika. Věc se má tak: Bráchovi se to zdá dobrodružný a mně se zase zdá, že to vedro se dá přežít jen ve vodě. Ovšem jestli člověk v tý vodě přežije. No a Petra je vodomil, ta vleze i ke žralokům.

S plaváním je konec a my se po druhém břehu vracíme několikakilometrovým pochodem do kempu. Parta lidí stojí u našeho ranního koupaliště a sledují něco ve vodě. Aha, proto jsme se koupali sami. Popojedem, Bratře.

U Autobusu otvíráme okýnka, ale má to asi takový účinek, jako když v horkovzdušné troubě zapnete foukání. Brácha shání po okolí želvu. Nejdřív ji nemůže najít, pak zase hlásí, že na ní pracují mravenci. Já zatím uklízím lístečky pro sklerotiky a můžeme odjet.

Při jízdě zjišťujeme, že zbyl jeden lísteček za stěračem. Divím se a tvrdím, že tam jsem žádný nedávala. Brácha nevěří. Jedeme dál a já musím přísahat, že to není můj tahák. Až u vstupu do parku Brácha zastaví a to stejně jen proto, že se chceme vyfotit s cedulí. Brácha bere lísteček a jeho obsah volně překládá do češtiny: „Máme v kiosku zaplatit za nocleh.“ To je průšvih, jsme odhaleni! Jenže už jsme taky aspoň třicet kiláků od kempu. Pokračujeme v cestě a uvažujeme, co se nám může stát. Autobus je stále psaný na původní majitelku, takže podle čísla vypátrají ji. Leda že by vyhlásili pátrání a někde si nás vyčíhali policajti. Snad to kvůli pár australskejm grošům dělat nebudou. Ale dobrý pocit z toho nemáme.

Věrně jsme se vrátili na Stuart Highway a pokračujeme na sever. Na sever do tepla! Přejíždíme most přes řeku Fergusson a za mostem Brácha prudce brzdí. „Jdeme k řece. Musím vidět krokodýla, už bez něj nemůžu bejt.“ Já se s ním snad rozvedu. Vlastně ne, to by mohla Petra. Jak se vůbec dá zbavit praštěnýho sourozence? Leda krokodýl ...

S Petrou sedíme v chládku, blbost - oprava, ve stínu pod mostem jako dvě bezdomovkyně a bojíme se do vody strčit i malíček. Brácha zatím prozkoumává zarostlé okolí. Vrací se s nepořízenou. Taky je poledne a v tomhle vedru je každý rozumný tvor někde zalezlý. Jen my sedáme do rozpáleného Autobusu a jedeme dál.

Napadá mě, že angína může vzniknout i z přehřátí a preventivně si šoupnu do pusy celaskon. Brácha sledoval můj pohyb a hned má komentář: „Ségra už si bere radepur.“

„S vámi přijde na řadu určitě i ten.“

Škemrám o zastavení na čůrání. Bráchovi se nechce: „Zastavím až v Pine Creeku pro benzín. To sis nemohla dojít pod tím mostem?“

„Nemohla. Tam jsem měla sevřený všechny svěrače.“

Městečko Pine Creek je na dohled, takže už ani nemuknu. O tomhle místě jsem někde psala, jak tady dělníci při hloubení děr pro telegrafní stožáry našli zlato. Mně bude ke štěstí stačit záchod. U první benzinky zastavujeme a zjišťujeme, že je zavřená. Honem ke druhé. Ta je otevřená, ale nemá benzín. Záchod má. Během mé úlevy ostatní zjišťují, že ve městě už žádná benzínka není a že to nikomu nevadí a že jsou dneska volby, tak co by kdo kam jezdil. A samozřejmě závěrečné: „No worries, mate!“ Mate, vyslovováno met, je něco jako kamaráde, kámo. Takže Klídek, kámo!

Kousek odtud je vidět koleje a parní lokomotivy zaparkované pod střechou. Brácha určuje směr. Objevujeme, že lokomotivy jsou nejen pod střechou, ale i za plotem. Po chvíli očumování nám přijde otevřít pán, který se šťoural v jedné z nich. Můžeme vše prohlédnout a přečíst. Jak bych vám to řekla ... nevím, jestli to je skanzen železnic nebo skanzen socialismu. Udělejte si obrázek sami. Kdysi kdesi bylo rozhodnuto o vybudování železnice z jihu Austrálie na její sever. Přesně tak, jak my jedeme. Takže v roce 1878 se začalo se stavbou v Port Augustě na jihu a postupně se dopracovali až do Alice Springs. Tam se to nějak zaseklo, ale vypadlo to „dočasně“, tak zatím v Pine Creeku postupovali podle plánu. Buvolové zapřaženi do povozů sem přitáhli kolejnice, lokomotivy, vagóny. Ve vytčené trase bylo nataženo pár kilometrů kolejnic a ve městečku postaveno nádraží. Jenže dočasně trvá ještě teďka a železnice z jihu stále končí v Alice Springs. Ale zato v Pine Creeku mají několik kilometrů kolejnic, které začínají v písku před městem a končí v písku za městem. A ve městě je nádraží a lokomotivy.

Pán je ovšem do mašinek zamilovaný, ve volném čase je tady opravuje a natírá. Jenom si stěžuje, že Bubáci někdy přelezou plot a počmárají mu je. Asi není milovník domorodého umění. Když Brácha prozradí, že je vyučený opravář železničních vozidel, pánova radost nezná mezí. Ale musíme se rozloučit, byť takto amatérský ajznboňák přichází o spřízněnou duši.

P.S. Železniční spojení bylo dokončeno v roce 2004

Po cestě k Autobusu nás upoutá domeček se zahradou. Domeček za moc nestojí, ovšem v zahradě jsou desítky mangových stromů obalených zralými plody. Mango se válí pod stromy ve vrstvách, hnije a žere ho hmyz. A to nás taky žere. Vysíláme Bráchu, ať se jde do domečku zeptat, jestli by nám nějaké levně neprodali, nejlépe zadarmo. Dveře otvírá paní a Brácha vstupuje dovnitř. S Petrou venku osiříme a znervózníme. Popichuju: „Neměla by sis ho líp hlídat?“ Petra ani nehlesne a jen podupává. Brácha se vrací dost brzo, s igelitkou a s dobrou zprávou: „Můžeme si nasbírat, kolik chceme.“ Skvělý!

Během pár minut je Bráchova igelitka plná. Zdá se nám to málo. Když to je zadarmo! Děláme inventuru v Autobusu. Obsah všech igelitek je vysypán na jednu hromadu a jdeme sbírat dál. Už si vybíráme jen lepší kousky. Když je to zadarmo! Potom ještě pár kousků natrháme přímo ze stromu a dáme do chlaďáku, na pozdějc. Když je to zadarmo!

Po rekapitulaci našeho pustošení přemýšlíme, jak se dárkyni odvděčit. Dávám Bráchovi pohledy Prahy, které jsou nakoupila na letišti a jsou stejně na rozdání. Brácha jde zase do domečku a my s Petrou jdeme omýt první z našich několika metráků mang.

Brácha se tentokrát vrací za dlouho. Na Petřin vkus za hodně dlouho obzvlášť, když já ji uklidňuji slovy: „Třeba si to musí odpracovat.“ Brácha tvrdí, že nic nebylo, ale paní byla z pohledů tak nadšená, že jí vše musel vypravovat. Nikdy neviděla žádný hrad, natož Hrad, a když jí Brácha vysvětlil, že tam sídlí náš prezident, myslela, že jsme království. Obrázek Staroměstského Orloje Brácha popisoval prý aspoň deset minut a paní vůbec nechápala, proč si s tím ti lidé dali takovou práci. Bráchovy argumenty, jako že to je hezké, aby udělali radost ostatním, aby po nich něco zůstalo, aby ukázali, jak jsou šikovní, Australan nemůže pochopit. Když jí řekl, že tuhle technickou věc udělaly zlaté české ručičky v roce 1460, asi mu paní nevěřila. A to se ještě o padesát let seknul.

Ale hlavně máme mango. V místním parku děláme mangové hody. S Petrou si představujeme, jaké dobroty bychom z toho uvařily. S Bráchou si představujeme, jaké dobroty bychom z toho vypálili. Ovšem mangová vlákna budeme tahat ze zubů až do Darwinu. Já si operativně beru chleba se sýrem, když mě potkalo takové štěstí a je mimořádná potravinová pauza. Brácha upozorňuje: „Ten by si taky dal,“ a ukazuje za mne. Tam sedí pejsek, nesomruje, nedotírá, jen kouká, jestli něco spadne. Žere i suchý chleba.

Někdo si vzpomněl, že vedle muzea byla jakási zahradní restaurace, která nabízela ochutnávky. Jdeme se tam projít, aby nám mango slehlo. Restaurace není restaurace, ale vzorková prodejna místní palírny Mango Winery and Distillery. Australani jsou zkrátka naše spřízněné duše. U stolečku nám nabídnou k ochutnání mangové víno, mangovou kořalku a nejlepší je mangový vaječňák. Nekupujeme nic, což Brácha prodavači zdůvodnil tím, že jejich výrobky jsou slabotka, my pijeme zásadně tekutiny s vyšším obsahem alkoholu. Prodavač mu nevěří a je protivnej jak krknutí po cibuli. Jeho chyba, kdyby se usmíval, mohl dostat ochutnat slivovici přezdívanou Stěnolez. Pak by uvěřil. Jestli by přežil.

Celou dobu se pejsek ode mě nehne. Jde vzorně vedle mé nohy jako služební vlčák po roce výcviku. Chuděrka. Zkušebně pronáším dotaz, jestli by nemohl s námi. Brácha je rezolutně proti: „Nemohl. Česnek nám sebrala Fruit Control.“ Na rozloučenou mu dám kousek salámu a odjíždíme. Pejsek sedí u silnice a smutně sleduje Autobus.

S celým mangem jsme zapomněli, že jsme v Pine Creeku chtěli navštívit zlatý důl. Mrzí to jen Petru. Já jsem vzadu naprosto spokojená, najedená a obložená horama manga.

Dál nejedeme po Stuart Highway, ale odbočili jsme do Národního parku Kakadu po Kakadu Highway. Během jízdy vám prozradím něco o mé současné noční můře. Mimo krokodýly, pavouky, hady, vločky a další příjemnosti k ní patří i období dešťů. Začíná v listopadu a tady na severu se projevuje hlavně tím, že se během chvíle ze stružek stanou potoky, z potoků řeky, z řek veletoky, z luk jezera. Člověk večer zaparkuje auto na vcelku suchém místě a ráno zjistí, že noční déšť proměnil údolí v údolní přehradu a auto je po prahy ve vodě. V lepším případě. V tom horším taky můžete několik dnů i týdnů přečkávat na střeše auta. Jsou i horší případy, proud vody udělá z auta neovladatelný hausbót. Všichni průvodci, papíroví i živí, doporučují parky, do kterých se ještě chystáme, navštívit do konce října. Pak ani omylem. No, a právě je listopad. Mám Bráchu i Petru ráda a možná bychom se po týdnu stání v nějaké louži třeba ani nezabili, ale co letenky?

Na předních sedačkách zatím jaksi houstne vzduch. A není to tropama. Petra tvrdí, že želva v autě smrdí a že si ji měl Brácha nechat v Pine Creeku někde schovanou. Zpátky přes něj stejně pojednou až do Katherine, tam uhnou na západ. Brácha se želvy zastává.

Sotva se přehnala jedna bouřka, začíná se schylovat k další. Jestli po příjezdu do Kakadu jet na Waterfall Creek. Petra je pro a argumentuje tím, že se tam natáčel Krokodýl Dundee. Brácha je proti a argumentuje tím, že tam vede zajížďka 40 kilometrů po roletě. To je povrch silnice, který roletu připomíná tak silně, že by nebylo radno s ní náš Autobus provokovat. Už takhle to vypadá, že jedeme v japonském autě značky Harašito. V největším hromobití se oba otáčí dozadu na mě: „Seš host, tak rozhodni ty.“ To je situačka, co? Proto diplomaticky odpovídám: „Já se podřídím většině.“ Do bouřky zasvítí sluníčko smíchu a je zase dobře.

A vůbec, před námi je teprve vstup do parku, tak proč se předčasně hádat. Teď jsem zase protivná nad svoji normu já. Odmítám se schovat. Při představě vedra pod spacákem nad rozpáleným výfukovým potrubím mě mango začíná lechtat na krčních mandlích. Obětuje se Petra. Házím přes přední sedačku spacák, Brácha zastavuje u vrátnice a jde koupit vstupenky. Vrátná je pěkná ženská a Brácha se s ní vybavuje. Petra zuří. Musím jí průběžně šeptat děj.

„Brácha jí dává peníze, ona mu dává lístky, něco mu povídá, Brácha kývá, zase mu něco povídá, Brácha se diví, dává mu další papíry, asi mapy.“

Zpod spacáku se ozývá: „Ať pohne, nebo ho uškrtím, utopím, ulechtám ...“ A to jsem na Petru hodila Bráchův letní spacák!

Po deseti minutách a deseti litrech Petřina potu se Brácha vrací. Když je dostatečně vypucován a upozorněn, že v příštím parku se schovává on, sděluje, co všechno se dozvěděl: „Začíná období dešťů.“ To sem ti mohla říct taky, kvůli tomu si nemusel mít zapařenou manželku. „Máme se držet hlavních cest, okolo nich je šance na případnou záchranu. Koupat se kdekoliv je riziko. Kvůli množství vody už oddělali všechny sítě a jediné bezpečné koupání je v bazénech u hotelů.“ No maucta! Slanovodňáci připlouvají na hody.

Nejdříve zastavujeme u místa, které podle průvodce nabízí výhled. Jeho název mně snad ani nebudete věřit Bukbukluk. Fakticky. Podávám Bráchovi sandály, které se sušily vzadu v Autobusu. Sušily, ale neusušily, jenom zatuchly. Hrozně! Jsou z jakési porézní gumy, která vsákla veškerý pot a vodu, a jelikož už několik dní neměly šanci uschnout, protestují vydáváním puchu. Štítivě posílám sandály dopředu: „Petro, musíš se omluvit želvě. My jsme v Pine Creeku měli nechat Bráchu.“

S nadějí že vyčuchnou pochodujeme do kopečka. Kousek od parkoviště se otvírá nádherný pohled do parku Kakadu. Až k obzoru je zeleň lesů, narušovaná jen občasnou modří vodní hladiny nebo vyčnívající skálou. Zato nad obzorem je hradba mraků, která se posunuje směrem k nám. Fotíme zajímavý úkaz - díru v mracích, kterou se prodralo slunce, a vracíme se.

Chceme pokračovat v jízdě, ale Brácha zmerčí divoké prase. Bere foťák, jenže prase na Bráchu nečeká a mastí si to pryč. Brácha se vrací do Autobusu: „Viděl, že jsem větší kanec než on.“ Spíš větřil sandály.

Můj a Petřin ironický smích je potrestán hned po několika kilometrech. Přijíždíme k South Alligator River - Jižní aligátoří řece. Brácha okamžitě zastavuje. Myslíme, tak jako na podívání. Kdepak! S Petrou se ještě vcelku vesele fotíme u výmluvné cedule, na které je namalovaná hlava krokodýla s otevřenou tlamou a pod ní přeškrtnutý plavec. Bylo by to jasné, i kdyby pod tím nebyl text. Jdeme chvíli podél řeky a pak Brácha vydá rozkaz: „De se do vody. Tady to je ještě bezpečný.“

Petra protestuje: „Máš smůlu, my umíme číst.“

Jenže když už je ve vodě Brácha, nechceme si připadat jako strašpytlině a lezeme tam taky. Při plavání šeptám Petře: „Kdyžtak mám krevní skupinu 0 Rh+.“ A vám ještě přiznám, že tentokrát už jsem si budhistický náramek nesundala ani do vody. Přituhuje.

K mé nevýslovné radosti se stmívá a i Brácha uznává, že potřebujeme ještě někam dojet. Po cestě zpátky k Autobusu nacházíme suchou hadí kůži. Má aspoň tři metry a jsem šťastná, že její obsah už pochoduje někde jinde v novém kabátě. Kůži bereme.

Začíná pršet. Nebyl to normální večerní soumrak, ale doběhly nás ty mraky. Příkopy okolo silnice jsou za chvíli plné vody, za další chvíli teče voda přes silnici. A je to tady!!! Kriste Pane, jestli já se nedostanu na letadlo!? Ale tím pádem je rozhodnuto o vynechání rolety. Mohla by se za námi taky zatáhnout navždy.

Po sto kilometrech jízdy potokem přijíždíme do Cooindy. Snad to není ani vesnice, spíš jen centrum se zázemím pro turisty. Brácha s Petrou tomu říkají lodge, což má ve slovníku padesát osm významů. Jeden z nich je myslivna. Nejdříve ze všeho míříme do kanceláře. V tomhle parku jsou totiž místa, která stojí za podívání, ale dá se k nim dostat pouze autem s náhonem na všechna čtyři kola. Jsme rozhodnuti pustit nějaký klokanodolar, kdypak se sem zase podíváme, že?

V kanceláři se na informační tabuli nejvíce vyjímá tučný nápis ‚Wet Season‘, mokrá, deštivá sezóna. Další informace jsou o tom, že většina cest je zavřená, na těch pár otevřených jsou doporučeny čtyřkolky, zde značeno 4WD. Bereme si prospekty nabízející možnosti použít placeného průvodce s terénním autem a odcházíme.

Přesněji řečeno přebíháme v dešti pod nejbližší střechu. Ta zakrývá restauraci, záchody, bufet, pódium, stoly a lavice před pódiem. Vše s názvem Barra Bar a nabízející dnes vystoupení „Mr. Wilson live music show“.

Dáváme si svá vlastní oblíbená manga a dříve, než stihneme cokoliv naplánovat, vstupuje na pódium zpěvák s kytarou a začne hrát písničky ve stylu kántry. Je hezkej, mladej, fousatej. Má jedinou vadu, zpívá anglicky. Petra s Bráchou jsou unešeni, já zatím studuju informace o parku.

Kakadu National Park je zapsán v seznamu UNESCO jako tropický říční systém. Součástí je celá South Alligator River - Jižní aligátoří řeka a části řek Wildman River a West Alligator River. Název parku pochází z domorodého výrazu ‚gagadju‘, což znamená kontrasty. Oblast je velká 20 000 čtverečních kilometrů a je unikátem z hlediska zvířat i rostlin. A také člověka. Austrálci žijí na tomto území už asi padesát tisíc let a zanechali tu na skalních stěnách tisíce maleb. Budeme mít co dělat, Brácha bude chtít krokodýly, Petra malůvky. Paradoxní je, že domorodci mají park pronajatý od vlády na sto let. Přistěhovalci ukradli celý kontinent, a pak jim z něho kousíčky milostivě pronajímají!

S pozorováním umění původních obyvatel můžeme začít hned. Parta Bubáků sedí u stolu nejblíže pódia a zatím jediné zpozorované umění je pití. Když je hudba a alkohol natolik rozveselí, že začnou nekoordinovanými pohyby tančit, Brácha nevydrží a bere kameru. Jenže kamera není schopná zaostřit. Točit černého Bubáka v černé tmě je nad síly naší záznamové techniky. Mně na nich víc vadí, že rozumí zpěvákovi jeho angličtinu. A když zpěvák začne hrát Walzing Matilda, kdy se přidávají i okolní stoly německých turistů a já bych mohla zazářit, nevzpomenu si ani na slovo. Tahák s textem mám v Autobusu. Je to k vzteku.

Tím mě dožrali i Němci a šeptám Bráchovi: „Tady to je samej Šváb.“

Petra nás zaslechla, okamžitě zvedá nohy z podlahy, kouká pod stůl a piští: „Kde?“ S Bráchou se chechtáme a vysvětlujeme: „Sedí na lavici.“

„Ste blbí!“

Jediné, co tady leze, jsou opět malí gekonci. Okolo stropních světel chytají hmyz. Jeden se rozhodl spáchat sebevraždu a spadl na Bráchu. Nevím, kdo se lekl víc, ale nakonec Brácha ulehčeně konstatoval: „Ještě že mi nespadl do piva.“

Chytám se až při písničce, která má česká slova „Lásko mně ubývá sil ...“ S Bráchou řveme zprdla hrdla český text, Petra se za nás stydí a vyhrožuje: „Vyvedou vás ještě dřív než Bubáky.“ Jenže pak zpěvák přejde na písničku o australských zvířatech. Nejen že o nich zpívá, ale i je předvádí. Jedna nametená Bubačka se k němu mohutně přidává. Bojíme se smát, aby nám nerozbili naše bílý huby. Po další písničce, kdy zpěváka přes Bubáky nebylo nejen slyšet, ale ani vidět, dochází umělci trpělivost. Odmítá hrát a balí nástroj. Jakýsi bubácký šéf pochopil, že je zle, nahnal Bubáky do mikrobusu a odjeli do noční tmy.

Začínají příšerně žrát komáři. Nevíme, jestli jejich atak na nás spojovat s odchodem Bubáků. Brácha jde do Autobusu pro Dettol a při návratu dává řeč se zpěvákem. Ten si vcelku vděčně přisedá a omlouvá se. Ruply mu nervy. Vysvětluje nám, že dřív měli Bubáci nárok pouze na šest piv. Jenže pak se do toho vložili ochránci lidských práv a zákon musel být zrušen. Jenom některé kmeny si ho dobrovolně ponechaly. Prý, dokud se nenapijou, jsou všichni moc fajn, ale tady jim umřel náčelník, mají chaos a chlastaj.

Konečně se dostáváme k plánům na zítřek. Uvažujeme, kterou vzít túru. Kombinace ‚terénní auto – loď‘ Brácha okamžitě zavrhuje a tím pádem z nabídky zůstává ‚terénní auto - zbytek doplavat‘. V tom případě chci alespoň pozdější nástup, snad už budou krokodýli nažraní ranních ptáčat. Až někdy před desátou hodinou se dokýblujeme do kanceláře k objednání výletu. Kdo pozdě chodí ... Na zítřek obsazeno. Některé cestovky již ukončily sezónu a na zítřek jsou volná místa jen s kánoema. Na moje prosebné oči Brácha prohlásil: „Přece nejsme takový máčky.“ Objednáváme tedy tři plavací místa na pozítří, o sto dolarů chudší a o den života bohatší odcházíme. Nástup jsme nahlásili v městečku Jabiru, kam se hodláme během zítřka přesunout. Všichni doufáme, že se nám přesun podaří Autobusem, ale neustávající slejvák naše naděje nepodporuje.

Přímo na parkovišti před hospodou zalézáme do Autobusu. Je vlhko a vedro. Vylepšujeme celkové klíma hltem slivovice. Trochu se to zlepšilo, ale stejně se do usínání pravidelně ozývá:

„Podej beton.“

„Já neusnu dokud se nezabetonuju.“

A tak střídáme jako repelent Dettol a slivovici. Smrdíme tak, že naše hnijící želva může ovzduší v Autobusu jedině vylepšit. Na zdejší komáry ale nezabírá nic. Je mi trapné přiznat, že by možná zabraly sítě do oken. Kdyby nebyly v krabici pod sedačkou.

Mangový den :-((

Neděle 11. listopadu

Ujeto: za včerejšek 251 km

celkem za dvacet dnů 6 866 km

Budíme se brzo a poštípaný. Chci pryč! Přestalo pršet a pro změnu se odpařuje vlhkost ze země. Vyrážíme bez snídaně a snažíme se využít časného probuzení k prohlídce okolí jezera Yellow Water Lagoon. Ranní úsvit má být nejlepší pro pozorování zvířat v mokřinách jeho břehů.

Je to pravda. Po několika kilometrech necháváme Autobus na parkovišti jako jediné vozidlo. Vycházíme na umělý chodníček vedoucí nad mokřinou a nevíme, kam se máme dívat dřív. Můj milovanej šéfe, kdybys tady mohl být! Takhle nějak si musí ornitolog představovat ráj. Ibisi, volavky, čápi, jeřábi a nevím, kdo všechno ještě se prochází na svých vysokých nohách močálem, orli mořští sedí na vršcích pahýlů stromů, okolo létají čejky a další mraky ptáků, které nejsem schopna identifikovat. Všelijaké husy, kachny a racky nepočítám.

Při první příležitosti, kdy vypadá podklad trochu suše, opouštíme oficiální chodníček. Dneska musí krokodýl dopadnout. V dohledu je divoké prase. Brácha jde točit, ale tenhle kanec je bojovnější a otáčí se na Bráchu. No co, ranní proběhnutí Bráchovi neuškodí.

Když začneme nebezpečně zapadat do bahna, vzdáváme to. Při zpáteční cestě po chodníku přechází husa. Asi dva metry před námi. Všichni ztuhneme. Petra opatrně šteluje fotoaparát, já si pro sebe šeptám:

„S knedlíkem.“

Brácha dodává: „Se zelím.“ Projevuje se absence vloček.

Na parkovišti se k nám přidávají pro změnu divocí koně. I když slovo divoký není pro somrující koníky to pravé označení. Pohladit se nenechají, ale sledují nás jako stíny. Po odemknutí Autobusu dostávají mango. Šťáva jim teče z huby, chvíli jej omílají, a pak vyplivnou vzorně ocumlanou pecku. Víc nedostanete, běžte se napást.

Při výjezdu z parkoviště Petru upoutá pták. Stojí na jedné noze a nejeví moc života. Zastavujeme a Petra zjišťuje, že má zraněné oko. S Bráchou uvažují, kam to nahlásit. Já se z nich vosypu! Koně jsou nakrmený, ptáka budou ošetřovat, a že já umírám hlady, to jim je úplně volný! Surově se dožaduju snídaně.

Jedeme k aboridžinskému kulturnímu centru Warradjan a na základě mého požadavku je první kulturou snídaně. Máme nekulturní vločky s neomezeným množstvím manga. Zjišťujeme, že mango v igelitkách má teplotu blízkou samovznícení, takže jej rozdělujeme na to k rychlé spotřebě, k pomalé spotřebě a k nepotřebě.

Vstupujeme do kulturního střediska, jehož největším kladem je klimatizace. Jsou zde ukázky domorodé kultury, zvířat ... jako všude. Petra opět vše podrobně studuje, natáčí, fotí. Já s Bráchou zalézáme do videosálu. Účelově si vybíráme poslední řadu, za kterou je stěna. Na ní si položíme unavenou hlavu a usínáme ještě při titulcích. Do snů se nám vkrádá vytí dinga. Ale jinak je to krása tma, chládek a žádní insekti. Až když nám do snění pronikne i vytí Petry, že se ulejváme, neochotně vstáváme.

Kajícně se nabízíme alespoň doplnit pitnou vodu. Z pítka, pod které se vejde sotva hrníček, trpělivě přemisťujeme tekutinu do našeho pětilitrového kanystru. Vracíme se k Petře v očekávání pochvaly, ale místo toho Petra s pohledem na kanystr pronese: „Je nějaká žlutá.“

Brácha vzdorovitě odsekne: „No co, seš v Yellow Water, tak co bys chtěla.“

Za trest musíme projít alespoň část expozice. Dozvídáme se, že náš ranní sen nebyla husa, ale husovec strakatý (Anseranas semipalmata), anglicky Magpie Goose. Na pekáči by se to určitě nepoznalo. Další zajímavostí je, že aboriginský rok má pět období a jsou pojmenována podle počasí: období sucha, velkého horka, deště, velké vody, větru. Mytologie původních obyvatel říká, že svět byl stvořen v ‚době snů - dreamtime - Tjukurpa‘. Aboridžinsi nebyli zvyklí něco vlastnit. Při jejich kočovném způsobu života byly věci jen na překážku. Žili přesvědčeni o tom, že Země je dobrá taková, jaká je a k jejím darům není třeba něco přidávat. Dokázali veškeré dary přírody využít, a to jim stačilo k obživě. Šťastní lidé. Co však regulovali, byla porodnost, tím zabránili přelidnění a následnému hladu. Neumím přesně popsat drastický způsob, jakým to dělali, ale v principu šlo o to, že mladí muži byli rituálně přijati mezi dospělé tak, že se jim kdesi u přirození udělala dírka. Tou se spermie dostaly pryč a když zrovna pár miminko chtěl, dirka se ucpala a spermie zase utíkaly původní cestou. Bylo to sice dost bolestivé, ale jednou pro vždy jistá mužská antikoncepce.

Odpočatí a najedení pokračujeme v jízdě až do části parku zvané Nourlangie Rock. Právě zde je koncentrace domorodých malůvek na stěnách tak velká, že se místu říká galerie. Ale galerijní exponáty jsou rozesety v okruhu dvanácti kilometrů a abychom žádný nepřehlédli, vede nás po něm směrovka ve tvaru uříznuté ruky. Proč zrovna ona poznáváme u nejstarších maleb, jsou to vlastně na skálu omalované ruce a dodatečně vybarvené. Hele, a nesmějte se, že vy už jste takhle dokázali malovat ve školce, tyhle malby jsou staré 20 000 let. Další generace malířů už na skálu malovala celá zvířata, takže je znát určitý pokrok. Za předpokladu, že čtyři nedrželi na skále zvíře a pátej ho obkresloval. A ještě pozdější umělce už nemůžeme podezřívat vůbec, na skalách jsou zachyceni lidé i zvířata v pohybu. Největší raritou jsou kresby, kterým se dnes říká rentgenové. Je zakreslen obrys zvířete a uvnitř jsou kosti a vnitřnosti. Takže ryba má místo šupin páteř, kosti, střeva, měchýř a jiné fujtajbly a pokud mohu soudit podle vánočního kapra, anatomicky je to naprosto přesně. Ovšem to není všechno, jinou barvou jsou namalovány jedlé časti zvířete, jinou nejedlé. Lidi jsou kupodivu celý jednou barvou a schválně vám neřeknu kterou. Ale i lidi jsou anatomicky správně, mužští mají pytlík a piňďoura, ženy mají prsa a julču. Před těma tisícema let se za svůj vercajk ještě nikdo nestyděl. A mezi námi ženskejma, jestli to byly autoportréty a umělci si nějakej ten cenťák nepřidali, skoro lituju, že mi není o pár tisíc let víc.

Takhle pokračujeme ve směru ruk, až docházíme k nejznámějšímu skalnímu obrazu. Je na něm portrét Bleskového muže, Lightning Man, domorodě nazývaný Namarrgon. Blesk drží na ramenou, takže mu tvoří tykadýlka a vypadá jako brouk tesařík. Žebra mu jsou rentgenově vidět, jako budou vidět mně na konci tohoto pobytu i bez rentgenu. To jeho kamarád Namondjok je pořádný macík. Paní Blesková jménem Barrginj je tak akorát, štíhlá postava modelky, prsa čtyřky.

Všichni musíme nabrat síly. Všichni dva. Petra stále fotí a točí každou malůvku. Jestli bude někde veřejný záchod s vyškrábaným kosočtvercem, vyfotí si ho taky. Brácha lehá na lavici a rovná si záda. Já piju již asi třetí litr vody. Vtom dostanu stupidní nápad a ihned jej realizuju. Jako všechny své stupidní nápady. Leju na Bráchu vodu. Brácha řve, že má vypálené oko a co jsem to na něj nalila za žíravinu. Přísahám, že je to čistá voda, a až teď si Brácha matně vzpomíná, že se ráno nemyl a já mu spláchla do očí Dettol z obličeje. Copak jsem mohla vědět, jaký je prase! Navíc nás Petra proprala, že má na kameře umělecké záběry historických kreseb a do toho Bráchův řev, kde každé druhé slovo je sprosté. V holých větách každé první.

Ale vše se v dobré obrátilo. Brácha nadšeně vykřikuje, že konečně našel svého Boha, tohohle že začne uctívat, a vůbec se chová zvláštně. Je fakt, že si na chvíli sundal čepici a mohlo by to být sluníčkem. Právě stojíme u skalního obrazu boha Nabulwinjbulwinj. Já na něm nic zvláštního nevidím a spíš naopak mě štve, protože jeho jméno zapisuju čtyřikrát a stále špatně. Vyslovit se ho ani nepokouším. Že by Bráchu nějak osvítil?! Čtu si průvodní text a je mi to jasné, tento Bůh žere ženský. Pro jistotu tady máte originál: „He is a dangerous spirit who eats females after killing them by striking them with a yam.“ Jestli to chápu dobře, tak ženskou zabije úderem, a pak ji zbaští se džemem. Aby se to Bráchovi nelíbilo, on by nás taky samou láskou sněd.

Pokračujeme dál po ručičkách okolo skal, nahoru, dolů. Dvanáct kiláků v těchto podmínkách je téměř nad moje síly. Brácha mě rozptyluje hovorem a oba uvažujeme, jak mohly malby vydržet tisíce let. Je fakt, že většina je kryta skalními převisy, ale stejně vypadají tak svěže, jako kdyby je včera někdo načmáral křídou. Petra nás chvíli nechá teoretizovat, a pak vědoucně pronese: „Kdybyste se neváleli a četli naučné cedule, tak byste to věděli.“

Loudíme: „Řekni.“

„Neřeknu.“

„Řekni!“

„Neřeknu!“

„Řekni!!!“

„Neřeknu!!!“

„Nedostaneš mango!!!!“

„Tak jo. Bylo tam napsaný, že Aboridžinové věří, kdyby malby přestaly být vidět, tak by se jejich kmeni stalo něco zlýho. Proto malby čas od času obtahují. Je to významná funkce, dědí se z otce na syna a nikdo jiný nesmí na malby sahat.“ Ti podfukáři, my tady žasneme nad krásou barev a oni mají dědičnýho obtahováka!

Uvažuju, že zřejmě při příchodu bělochů nějak obtahování maleb začlo váznout. Od té doby totiž Aboridžince nic moc dobrého nepotkalo. Jsme zklamaní, unavení, přehřátí, myslím, že vydržíme ještě jednu pracku a konec. Petra protestuje, ale naštěstí byla tahle ruka stejně poslední. Jsem jí tak vděčná, že bych si s ní i potřásla.

K Autobusu. Brácha jde před námi a volá: „Kdo bude první, dostane mango!“ Nespěcháme, dobře víme, že máme mang ještě tři tašky, takže dostanou všichni. První za odměnu, poslední za trest. Na záchodě v umyvadle si namáčím hlavu, abych neomdlela. Je dusno. Bude bouřka.

Po patnácti kilometrech zastavujeme u billabongu. Znamená to něco jako mokřina nebo mělký rybník. Přeskakujeme po trávou zarostlých ostrůvcích a přemýšlíme, jak je asi tak krokodýl rychlej. Brácha na svých dlouhých nohách by mu možná zdrhnul, ale co my s Petrou? Úmyslně se držíme spolu. Na jednom z ostrůvků čekám, až Petra dokameruje, a vtom spatřím v mokřině pohyb. Něco velkého se tam plíží. Zůstanu strnule stát a snažím se do daného místa vysílat myšlenkové signály: „Přece mě nesežereš. Co bys z toho měl. Dyť sem kost a kůže. Podívej se na Petru, jak je pěkně rostlá … mladé masíčko …"

Pak pohyb ustal, Petra dokamerovala a když se na mě otočí, vylekaně prohlásí: „Šeš úplně bílá, vrátíme se.“ Takže se už nedozvím, kdo to v louži číhal.

Bílá barva můj obličej neopouští ani na asfaltovém parkovišti a nepomáhá ani houska s mangem a čokoládou.

Další, i když neplánovaná, zastávka je v Bowali Visitor Centre. Přišla totiž opravdu bouřka, nebe se otevřelo, posílá na zem blesky, hromy a proudy vody. To všechno míchá vítr v nestravitelný koktejl. K pěti aboridžinským ročním obdobím bych přidala další - období sraček. Ráno nebylo v příkopech po včerejší vodě ani památky, a teď se v mžiku opět naplnily. Není vidět na cestu a cesty zmizely pod vodou. Nezbývá nám nic jiného než zastavit. Řešíme přesun z Autobusu do centra. Já přes sebe házím pláštěnku, Brácha s Petrou, pláštěnky nemaje, se svlékají do prádla, dávají oblečení do baťůžku a přebíhají nahatí a bosky.

Po opětovném ustrojení a zcivilizování prohlížíme expozice, obchůdek a restauraci. Dozvídáme se, že problémem v Kakadu je akvaristická rostlina Salvinia molesta. Jejím původem je Jižní Amerika, ale běžně se pěstuje s rybičkama v akváriích. A zřejmě ji nějaký akvarista přivezl do Austrálie. Rozmnožila se tak hrozně, že v mokřinách, jezerech a billabongách není místo pro původní rostliny a za chvíli nebude ani pro původní vodní zvířátka. Přistěhovalci zasajrajtili Austrálii nejen dovezenými zvířaty, ale i rostlinami.

Usměvavý průvodce nám vysvětluje, že je taky naší povinností nahlásit případný výskyt ropuch. Mají akci s cílem „zničit ropuchy“, jenom letos a jenom v Kakadu chcíplo po jejím sežrání už sedmdesát krokodýlů. Brácha práskne, jak se v noci hemžily kempem v Matarance a průvodce si vše zapisuje. Dobrý skutek proveden, jdeme do kina. Promítají film o krokodýlech, a jak jsem si dělala naděje na schrupnutí, tak prdlajs. Ukazují bleskové krokodýlí výpady, takže už přesně víme, jak je krokodýl rychlej. Proklatě! Rozhodně rychlejší než my. Perfektní jsou podvodní záběry plujících hus, jak mrskaj těma nožičkama a jak to krokodýla přitahuje. Tak a konec koupání, může Brácha ujišťovat, přesvědčovat, slibovat. Nic nebude.

Většina záběrů je z místních Aligátořích řek (Východní a Jižní). Jméno aligátoří dostaly omylem od prvních objevitelů, jmenovitě pana Kinga, který nedokázal rozeznat krokodýla od aligátora. Ostatně, já si dodnes taky myslela, že je to jedno a to samý. A vidíte je to jedno a druhý. A k tomu ještě třetí - kajman. Aligátor neloví větší kořist než je sám, kdežto slanovodňák v rychlosti lapne i tunového hřebce, využije momentu překvapení a stáhne do vody. Krokodýl mořský je největší žijící plaz naší planety, nejdelší oficiálně ulovený kousek měřil skoro devět metrů. Některé neoficiální kousky byly prý i desetimetrové. Jeho kůže patří k nejvyhledávanějším, protože má ve střední vrstvě nejméně kostěných destiček. A tak kvůli kůži přišel o kůži. Moc nechybělo a mohli jsme je dnes vidět už jen jako kabelky a botičky. Ale od roku 1971 jsou chráněni a jejich počty se zvyšují. Každý rok je prý zaznamenáno minimálně jedno prokazatelné napadení člověka. Většinou se jedná o porušení zákazů koupání, přílišné přiblížení ke zvířeti apod. Zkrátka dotyčný si za to může sám. Nebo jeho brácha (v mém případě). Na volném moři dokáže uplavat víc než tisíc kilometrů a má zvláštní odsolovací slinné žlázy.

Zatímco já s Bráchou nevydržím a dáváme si v restauraci sendvič, Petra si v obchůdku přehrála všechny kazety s nahrávkami didgeridoo. Ráda by domorodou muziku předvedla kamarádům ve Státech. Původní obyvatelé byli schopni z tohoto nástroje vyloudit zvuky zvířat a zakomponovat je do skladby, dokázali v písničce popsat cestu, kudy šli. Bylo to takové jejich esperanto. Mně zatím tato hudba připomíná mečení hladové kozy.

Slejvák se změnil jenom v déšť, vracíme se do Autobusu. Je navečer, ještě trochu světlo a my se rozhodujeme ... hádejte k čemu ... chvíle napětí ... nalepit sítě do oken! Vlezeme všichni dovnitř a hned poté, co se pohádáme o to, která okna oblepit, přistupujeme k akci. Brácha rozměřuje, Petra stříhá, já přidržuju. Všichni pracujeme a jediný, kdo odmítá přidat ruku k dílu, je izolepa. V tom teple se na ní lepidlo rozlilo, takže máme z jednostranně lepící izolepy oboustranně nelepící. Ach jo, tolik jsme si od toho slibovali, tak dlouho se chystali! :-(

Téměř večer přijíždíme do města Jabiru. Slovo Jabiru je název čápa černokrkého (Ephippiorhynchus asiaticus) a pochází od slova Jesusbirds - Ježíšovi ptáci. Je to jediný čáp v Austrálii a má na krku zelenavě se třpytící peří.

Snažíme se najít hotel ve tvaru krokodýla. Ne že bychom klesli tak hluboko a chtěli v něm spát, ale ráno od něho odjíždíme na výlet, a proto si chceme ujasnit místo srazu. Také bychom rádi našli supermarket a dokoupili zásoby. Jediná poživatina, které nám zatím neubývá, jsou manga. Snad se v těch igelitkách množí. Projedeme mezi pár domečkama a kde nic tu nic. Jedem tedy dál v očekávání většího městečka. Jenže po pěti kilácích se dostáváme k letišti. Vracíme se na poslední křižovatku a volíme jinou silnici. Po sedmi kilometrech jsme u uranového dolu. Kurnik šupa, co dělá důl v národním parku a kde jsou vůbec lidi? Připadá nám, že se pohybujeme v jiném prostoru. Nebo jiném čase. Musíme zpátky k domečkům a zeptat se.

Déšť začíná houstnout. S obavama sleduju plnící se příkopy a zaplavené části silnice. Petra pochopila moje obavy: „Tu cestu na letiště by sis měla pro jistotu pamatovat.“

Brácha dodává: „Nebo aspoň tu do uranových dolů.“

Se do mě moc nevisí*ejte, jestli neodletím, máte mě na krku. A na svědomí.

Jsme zpátky u domečků a kroužíme okolo nich. Teprve teď chápeme, že je to všechno. Nacházíme hotel, je fakt ve tvaru krokodýla. My jsme tomu nevěřili a hledali jsme nějaké hotelové monstrum. Jenže tohle není žádná vysoká budova, ale skvěle udělaný betonový krokodýl, jehož tlamou se vchází do recepce, v hlavě je restaurace a v ocase a nohách pokoje. V recepci se dozvídáme, že sraz na ranní výlet je před tlamou. Zkoumáme prodejny luxusního zboží ve vestibulu a snažíme se vypadat, že sem patříme. Nechce se nám z klimatizovaného a nezahmyzeného prostoru. Z bufetu voní jídlo a my dnes už supermarket nenajdeme. S Bráchou studujeme jídelníček restaurace. Nad cenama si Brácha pro sebe povzdychne: „Třeba se sem někdy dostanu taky jako V.I.P.“

Já jsem realista: „Leda jako Very Impotent Person.“

Rozhodujeme se doplnit alespoň pitnou vodu. V rohu stojí velká fontána s pítkem na sodovku. Brácha přináší z Autobusu kanystr, já kelímek a jako vyladěná dvojice přečerpáváme bublinkovou vodu. Petra prohlašuje, že se za nás stydí. Brácha jí nahlas a anglicky vysvětluje: „Když dám za nocleh 150 dolarů, tak co bych si nenatočil vodu.“ Na revanš si v recepci kupuju pohledy, ale recepční se usmívá a myslím, že nás má raději než kraváťáky, které jí do klimatizovaného hotelu přiváží klimatizované autobusy z klimatizovaného letiště.

Náš nocleh jsme našli po čtvrtém objetí města. Všude bylo už teď v osm večer takové mrtvo, že hřbitov je proti tomu roztančená diskotéka. Zakotvili jsme u opuštěného obchodu, před kterým je výhodně stříška a lavičky. Hned vedle je benzinová pumpa, takže si nepřipadáme tak osaměle. A máme to zadarmo!

Večeříme mango s něčím a při chabém světle pouliční lampy pátrám v průvodci po vysvětlení toho, co mi vrtá hlavou. Takže uranový důl Ranger Uranium Mine je tady proto, že pod zvětralým pískovcem Arnhemské plošiny je jeden z nejbohatších zdrojů uranových rud na Zemi. Dokonce tady v roce 1997 otevřeli další. Zkrátka to, co dělá peníze, je vyjmuto z parku, ale jelikož je parkem obklopeno, dochází ke střetům s ochránci přírody. Největší ložisko uranu leží pod nedalekým jezerem. Jenže v něm podle aboridžinských pověstí spí Duhový had, stvořitel všeho života. Takže důlním společnostem dávají pohulit nejen ochránci přírody, ale i domorodí obyvatelé. Jó prachy jsou prachy, ale štěstí si za ně nekoupíš ... nebo jo?

Píšu už asi poslední pohled našim. Jako vždy mě nenapadá žádný rozumný text. Vzpomínám na Otakara Batličku, který ve čtrnácti letech zdrhnul do Argentiny a domů poslal svůj, později proslavený, lístek: „Nemám co jíst, nemám kde spát, mám se nádherně. Ota.“ Já bych mohla napsat: „Jíme jenom mango, v autě se spát nedá kvůli vedru, venku kvůli komárům, v řekách jsou krokodýli, mám se skvěle. Pelda.“

Vám musí připadat, že pořád pindám, co se mi nelíbí a co je hrozný, ale já jsem ve skutečnosti úplně nejšťastnější člověk: jsem na cestě, jsem s Bráchou, poznáváme stále nové lidi, místa, zvířata ... náš den se skládá ze zážitků, které navlíkám jako korálky, doma si jimi budu zdobit všední dny a přebírat je kolem dokola jako růženec.

Jenže to Bráchovi a Petře neříkám. Naopak je před spaním pozlobím vzdechnutím: „Tři tejdny v Austrálii a neviděla jsem Jižní Kříž. A to mně někdo sliboval ...“

Do toho se ozve dvojhlasný, úlevný výkřik: „Je zataženo!!!“

Postmangový den

Pondělí 12. listopadu

Ujeto: za včerejšek 126 km

celkem za dvacet jedna dnů 6 992 km

Další noc hrůzy. Na lavičce před Autobusem spal Bubák. Chrápal tak, že by přehlušil partu dřevorubců v akci. Nejdřív jsem podezřívala Bráchu, ale když jsem v noci potřebovala čůrat a koukla se ven, leknutím mě to přešlo. Jenže jen na chvíli. Já se bála zbytečně upozorňovat, že v autě jsou lidi, takže jsem držela ... a držela ... až už to nešlo. Potichounku jsem se vyplížila z Autobusu a při návratu jsem trnula hrůzou, jestli Brácha s Petrou nebudou zamordovaný. Kdepak, s Bubákem to ani nehlo.

Vstáváme. Brácha s Petrou mají oteklé oči. Brácha víc. Vypadá to, že pojedu s bloňďatejma Číňanama. Beztak to mají z toho, že celou noc chrápou, to se nám bdícím stát nemůže. Instalujeme vařič a děláme kafe. I pro Bubáka, z kterého se vyklubal hlídač přilehlého vysílače. Pěknej hlídač, tomu by mohli ukrást vysílač i s vlnama.

Problém!!! Odkládám veškeré náčiní a veškerou činnost a hlásím, že jdu ... běžím na benzinku. Petra se přidává. Opravdu běžíme, máme napilno. Po zjištění, že je tam pouze jeden dámský záchod, se pasuji na chlapa. V břiše mám křeče, jak kdybych spolkla odjištěný granát. Odcházející mango vypadá, že se během trávícího procesu moc nezměnilo. Po delší době se s Petrou scházíme před kadibudkama. Chechtáme se, jak jsme dopadly a sotva se přiblížíme na dohled Autobusu, Brácha řve: „Dělejte, pojďte hlídat vy, já musííííííímmmmm!!!“

Vaříme snídani, bavíme se s Bubákem a v pravidelných intervalech se střídáme na záchodě. To bude výlet!

Přesunujeme Autobus na hotelové parkoviště. Odmotáváme kilometr toaletního papíru, podle Bráchovy rady si bereme pohorky a razíme na místo srazu. Máme to akorát. Průvodce nás vítá, je to můj ročník a můj typ. I když nemá fousy. Usadil nás do terénního automobilu a jedeme směr Cooinda, kde přibereme další turisty.

Zastavujeme u naší předvčerejší hospody. Spoluturisti tu ještě nejsou, a tak Sama prosím, zda si mohu odskočit. Petra se přidává. Sam se usmívá a otáčí se na Bráchu: „Ženský.“ Ovšem náš Číňánek neodpoví chápavým úsměvem, ale prosbou, že by šel taky. Po návratu už se na nás čeká a Brácha jako omluvu vysvětluje: „My jsme jedli mango k snídani, k obědu, k večeři.“ Sam obrací oči v sloup, a to ještě Brácha neprozradil, že to takhle táhneme už dva dny.

Jedem na vodopády, ke kterým vedou cesty označené „Dry season only“ tj. k použití jen v suché sezóně, a navíc jen pro 4WD. V autě přibyl pouze manželský pár Holanďanů, takže si pochvaluju množství prostoru. Jedu s párem Holanďanů a Číňanů. Sam vysvětluje: „Je konec sezóny. Teď už se může situace každou hodinu změnit tak, že se neprojede. Letos přívaly odplavily 18 aut. Cestovky skončily, já už jsem ostatní taky propustil, dnes jedu naposledy, tak jsem to vzal sám. Nejhorší to tady je v lednu a únoru. Je příšerné vlhko a dusno. Nic neschne. Aspoň na část dešťového období odjíždím dělat průvodce do Afriky. Letos budu muset taky, abych něco vydělal. Kvůli útoku v NY přijelo míň turistů. Přišel jsem aspoň o třicet tisíc.“

Brácha souhlasí a říká, že volná místa měl ještě jenom někdo, kdo ale plul k vodopádům na kánoích. Sam se směje: „Ono to na kánoi vůbec není bezpečnější. Zespoda vypadá loď jako krokodýl a pádla jako jeho nohy, no a když ji opravdovej krokodýl uvidí, lekne se konkurence a jde po ní. To už je lepší plavat.“ S Petrou se na sebe podíváme. Moc mu nevěříme. Sam pokračuje: „Nesmí se plavat blízko břehu, které jsou porostlé mangrovníky. Ty mají dlouhé, chůdovité kořeny a v jejich rozsáhlých porostech krokodýli bydlí.“ Brácha vidí naše blednoucí ksichty a snaží se Samovu výřečnost směrovat jinam.

Honem volá: „Hele, divoký prase.“

A Sam opět spouští: „Těch je tady hodně. My je nejíme, protože smrděj. Ale lovíme je pro Němce, ti jejich maso milujou. Můj tatínek má farmu na buvoly a taky je posílá Němcům do párků. Němci mají nejlepší párky na světě, Australani nejhorší.“

Do toho je slyšet Bráchův a Petřin povzdech: „Tak tos ještě nejedl americký.“

S nostalgií vzpomínám na nápisy v našich autobusech ‚Nemluvte za jízdy s řidičem‘. Tenhle řidič nás ke slovu nepustí. Vidíte, kolik jsem toho za tu chvíli napsala, a to mu v angličtině rozumím polovinu a ještě s Bráchovou pomocí.

Jedeme náročným terénem, takže v autě lítáme jak kulečníkové koule. A Sam stále mele. K výkladu používá ruce, nohy, grimasy a všechny dostupné názorné pomůcky. Prudce dupne na brzdu, vyskočí, utrhne jakési bobule. „Říká se jim aboridžinské švestky. Normálně se jedí, ale teď ještě nejsou zralé, to byste se po nich posrali rychlejc než po mangu. Přírodu znám, narodil jsem se v aboridžinský vesnici. Šedesát procent děcek, z kterýma jsem vyrůstal, už je mrtvejch. Alkohol a tučný jídlo je zabíjí.“

Po šedesáti kilometrech polní necesty přijíždíme k řece. Vítá nás pobřežní cedule ‚Crocodile Safety - Warning‘ a další blablabla.

Sam nás vybízí ke svléknutí do plavek. Chvíli otálíme a Sam zatím otvírá velkou bednu, z které nám každému přiděluje plovací ploutve a prkno. Do bedny ukládáme oblečení, foťáky Sam dává do jakéhosi soudku. Tak a hurá do vody! Sice proti proudu řeky, ale s prknem pod sebou vcelku v pohodě plaveme. Sleduju Sama, jak před sebou tlačí soudek a ostražitě se dívá okolo. Jeho uklidňujícím frázím věřím prdinu a jeho „No worries!“ ještě míň.

Po půlhoďce plavání jsme u vodopádů Twin Falls. Jiný než vodní přístup sem opravdu není, přesto je tu asi dvacet lidí. Písčitá laguna, do které padá vodopádí dvojče, je nádherná. Sam rozdává foťáky, na mě bohužel vyšel můj automat. Cachtáme se, fotíme, opalujeme. Petra odvážně přeplave na druhou stranu. Asi deset minut mává na Bráchu, který se ji snaží natočit. Když se vyčerpaná vrací k nám, Brácha ji prosí: „Hele nemohla bys tam ještě zpátky, já jsem tě v tý kameře vůbec nenašel.“ Možná budu mít na bratrovraždu pomocníka. Pomocnici.

Sam servíruje kafe a sušenky a do toho vypravuje. Prý se máme vykašlat na krokodýly, mnohem větší pravděpodobnost je střetu s pavoukem. A ne že by vždycky byli nejhorší ti největší. Jeho dceru kousnul takovej malej parchant, jehož název jsem nezachytila, a ona na půl roku ochrnula. Je to rok a ještě není úplně v pořádku.

Tím pádem se nám řekou zpátky plave mnohem klidněji. Po kousnutí od krokodýla nikdo neochrne. Brácha dokonce odvážně nasadil šnorchl a šmejdí pod vodou, ale mám dojem, že kdyby se před ním krokouš objevil, tak se utopí sám. Se šnorchlem se blbě volá o pomoc. Po vylezení na břeh se fotíme u varovací cedule s obrázkem rozevřené krokodýlí tlamy, každý máme v ruce prkno a ploutve, Brácha navíc brýle a šnorchl.

Sedáme do Samova kostitřasu a přejíždíme k dalšímu vodopádu. Jízda na divokém býkovi by nemohla být náročnější. Bejk aspoň nemá střechu, o kterou se každou chvíli praštím. Můj vznášející se žaludek si oddechne pouze tehdy, když Sam zabrzdí. Vyskočí, sprintem dohoní běžící agamu límcovou, chytí ji za ocas a ukazuje nám, jak se krásně vzteká a rozdělává svůj krejzlík.

Zastavujeme na parkovišti. Dál se musí pro změnu pěšky a po šutrech. Chválím Bráchu, že nám šel ráno vzorem a vzal si pohory.

„Žejo, přece vím, do čeho du. Vy dvě kdybyste mě neměly!“

Petra ho utře: „Nekecej, smrděj ti sandály a nemůžeš v nich mezi lidi.“

Skákáním, přelézáním, oblézáním, zkrátka všemi možnými způsoby po kilometru docházíme ke skalnímu kotli. Jeho stěny jsou vysoké, černé a z jedné padá čůrek vody, který se jmenuje Jim Jim Falls. Prý ještě moc nepršelo. Lezeme do vody. Sam nás uklidňuje, že v tomhle místě žijí jen dva krokodýli, ale přes den spí. Snad.

Jsme jediná výprava a Sam si to chválí. V sezóně to je tady prý jako u MacDonalda. Z toho plynou potíže s velkýma cestovkama. Přivážejí šílená kvanta lidí a zvířata v parku nemají klid. A tady obzvlášť, protože je tu ozvěna. Musíme Samovi udělat radost, a tak na sebe při plavání ozvěnově pokřikujeme. Holanďani na sebe ozvěnově chrochtaj. Sam zatím na břehu připravuje svačinu. Chléb, zeleninu, pomazánku a džem ... mangovej. Chlubí se, že ho dělal sám a určitě se po něm nepoděláme. Jen aby!

Fotím Jim Jima a Bráchu Bráchu a po jídle si jdeme naposledy zaplavat. Když už chci přistát a mám nakročíno na kámen, právě doplavavší Brácha na kámen položí ruku. V ten okamžik mám pidisekundu na rozmyšlenou, jestli Bráchovi ruku svojí váhou zlomit nebo šlápnout vedle. Šlápla jsem vedle, sjela nohou po hraně kamene a kus palce jsem si ubrousila. Doplazím se na břeh, Brácha s Petrou ke mně letí, z palce valí krev víc než voda z Jim Jima. Posílám Bráchu k Samovi pro náplast. Vrací se s prázdnou: „Náplast nemá a mám ti říct, že tady to je drsná Austrálie.“ Blbec! Sice hezkej, ale blbec. Vzpomínám na záběry, kterak létající doktoři vezli chlapa s useknutým palcem.

Nevzdávám se: „Tak mu řekni, že mně palec sotva drží.“

Brácha sedí dál: „Jak chceš, nůž určitě má. Tady se všechno amputuje.“ Taky blbec. Oba sou blbci!

Odkapávám krev do vody a Brácha se těší, že to přiláká krokodýla. Používá vlastní, těžce zraněnou Sestru jako návnadu. Nakonec mně nezbývá než nacpat palec opět do pohor a vydat se na zpáteční cestu. Petra při pochodu vidí moje bolestí zatnuté zuby a obrací se na Bráchu: „Ty teď Ségru poneseš, to nevíš?“

Brácha pochoduje před námi a přes rameno prohodí: „Maximálně jí vezmu batoh.“

Petra se mnou kolegiálně jde jako poslední: „Vidíš, a to sis ho na vašich vyprosila.“

„Copak sem mohla vědět, co z toho vyroste!“ To je úděl nás starších sourozenců, trpět za ty mladší pacholky.

Před odjezdem vyžaduju fotku. S Petrou Sama obejmeme a Brácha fotí. Samozřejmě s patřičným komentářem: „Photo for her husband.“ Na rozloučenou dostáváme pusu a vizitku.

V autě se nás Holanďané ptají, jestli v Čechách máme taky vodopády. Odpovídáme, že sice ne tak velké, ale máme. Ze slušnosti se ptáme, co u nich. Holanďaňáci se smějí: „Naše nejvyšší hora má osmdesát metrů a nic z ní neteče.“

Petru jsme tentokrát posadili vedle řidiče (má se Samem postranní úmysly) a já se během zpáteční cesty snažím zapisovat. Jenže při téhle jízdě stylu ‚všechno lítá, co peří má‘ si nejsem jistá, zda to později po sobě přečtu. Moje písmo je těžko rozluštitelný i normálně, ale tohle vypadá, jako kdybych měla Parkinsona. Jenže Sam je takový příval informací, že psát musím. Tak třeba: Domorodci prý dodnes jedí želvy. Některá želví vnitřnost je jedovatá, musí se na ni dát pozor a při kuchání ji vyhodit. Želvy mají dost tučné maso, jenže ten tuk je zelený. Sam tvrdí, a teď mu věřím, že to je pro silné nátury. Aboridžinsi upečou želvu v krunýři, a když z něj potom vysrknou ten zelený tuk ... blééééé.

Sam pro nás natrhá planou mátu. Voní krásně. Přivezli ji sem Číňani, je dobrá na čaj, ale musí se předem usušit. Ukazuje nám strom, který je nejvhodnější na didgeridoo. Prý je didgeridoo nejspíš obšlehnutý podle malajského bambusového nástroje. Ženský nesmějí na didgeridoo hrát. K tomu vypráví vysvětlující báji s erotickým podtextem, která obsahuje, pro mě tolik neznámých slovíček, že mu vůbec nerozumím. Brácha s Petrou se chechtaj, proto stále dotírám, ať někdo simultánně překládá. Moji Číňánci mě odbývají, že to budou večer vyprávět před spaním jako pohádku. Jo, a dopadnu jak s Jižním křížem.

Teď už víme, že termiti žerou vše. Ono asi ne nadarmo je jejich oficiální český název všekazi. Sam kvůli nám rozlomí strom. Ne, že by byl takový silák, ale strom byl suchý. Uvnitř se to míhá bílými tělíčky. Prý jen borovice jim moc nechutná, ale jeden druh žere vše, i pneumatiky. Pokud Sam mimo sezónu nejede pár dní s autem, musí ho vyheverovat nad zem a na hevery cosi natřít. Jednou mu termiti sežrali pneumatiky, podruhé dal tedy auto na špalky, tak sežrali nejdřív špalky a pak pneumatiky. Jo, tady v přírodě usneš pod širákem a sežerou tě termitové. Ale zase ten termití slepenec se dává do ohně a odpuzuje komáry. O kus dál Sam vytahuje foťák, že si musí vyfotit holuba s červeným okem. Holoubek diamantový (Geopelia cuneata) je celý šedě zbarvený, ale okolo oka má červenou skvrnu. Foťák prý Sam vozí stále s sebou. Kvůli velkému wallaby nezastavuje. Jenom pouští volant a rukama názorně předvádí styl jeho skoků. Na vysvětlenou, wallaby je klokan. Nevím proč, ale některým druhům klokanů se říká wallaby a některým kangaroo. Zatím jsem postřehla jenom tu zákonitost, že druhy wallaby jsou menší. Ale od jaké velikosti to začíná být kangaroo, to po mně nechtějte.

Dostáváme se na asfaltovou silnici. To je oddych! Petra realizuje svoje nekalé úmysly, využívá/zneužívá situace a prosí o možnost nabití baterie do kamery. Snad jste si nemysleli něco jiného! Proti nám se objevuje mrak cumulus hrozivákus. Petra to ze své přední sedačky komentuje směrem k Bráchovi: „Úplně stejně vypadala obloha, když šel minule ten cyklón Justin, pamatuješ?“ Já ji praštím!

Sam na to bryskně navazuje. „V Severním teritoriu je nejvíce bouřek na světě. Když budeš stát za bouřky na fotbalovém hřišti, máš osmdesátiprocentní pravděpodobnost, že do tebe uhodí blesk. Tak je to tady hustý.“

V Cooindě vysazujeme Holanďáky už za deště. Vypadá to, že si nás Sam docela oblíbil, protože jen jsme osaměli, dozvídáme se i takové věci, jak se přetáčí tachometr, protože auto je do 150 tisíc kilometrů v záruce. Říká něco o internetové stránce, ale na vizitce žádná není. Vůbec je nám s Petrou divné, že jsme vizitky dostaly jen my dvě a Holanďani ne. Brácha pro to má jednoduché vysvětlení: „Když jste se tam s ním muchlovaly.“ Raději prosím o nadiktování internetové adresy.

Jenže když jsme u zavináče, šeptám Bráchovi: „To není internetová stránka, ale mailová adresa. Copak já mu budu někdy psát?“

Brácha mně šepotá zpátky: „Co ty víš! Jednou mu napíšeš: Pamatuješ, jak si mi dal tu pusu?“

Chvíli pozorujeme dinga. Na focení je moc daleko, ale sledujeme, jak se pomalu přibližuje ke kořisti. Když se okolo nás křižují blesky, Sam nenápadně říká, co máme při bouřce dělat a nedělat, a hlavně nemáme v autě používat nic pod proudem, třeba něco nabíjet. Petra se tváří, že přestala rozumět anglicky, nechápavě se usmívá a dál šťaví baterii do kamery. Pak ještě od Sama vyzvíme, kde by tak mohli být vidět krokodýli, a jsme zpátky v Jabiru. Loučíme se jako kamarádi.

Autobus na nás věrně čeká, ale s Petrou vyžadujeme návštěvu hotelu resp. hotelového záchodu. Při hygieně se Petry ptám, jestli pojedeme tam, kde nám Sam doporučil jako krokodýlovo. Shodneme se na tom, že obě bychom tam chtěly, vidět krokodýla v divočině, to musí být zážitek. Jenže to není při cestě, znamenalo by to skoro čtyřicet kilometrů tam a zase zpátky. Nevíme, jestli bude Brácha ochoten. Petra mě navádí: „Tak mu to řekni ty. Seš dýl vdaná a umíš líp taktizovat. Já to na něj vždycky vyvalím bez přípravy a je zle.“ Souhlasím, ale mne Brácha taky poslouchal jen dokud jsem ho přeprala.

Přichází pro nás Brácha a dostáváme kapky. Prý jsme se domluvili za deset minut u Autobusu. Já drze oponuju: „Ne, za deset minut jsme měli být u recepce. Vydáváš nepřesné rozkazy, a pak nás osočuješ.“ Brácha stojí ve dveřích hotelu a úsečně k nám vede řeč:

„Tak já vám to vysvětlím! Opakujte po mně! Víte, kam jedeme?“

S Petrou sborově: „Ano.“

Brácha: „Víte, proč tam jedeme?“

Petra: „Ano.“

„Víte, jak tam jedeme?“

To už nevydržím: „Si zapíšu do deníčku, jakej na nás seš? Hlavně jestli víš ty, kam jedeme?“

Brácha střelhbitě odpoví: „Na Darwin, ne?“

„No právě, prdlajs. Jedem na Ubirr, protože tam sou krokodýli a my je s Petrou chceme vidět. Ty seš mladší, tak poslouchej a nebuď drzej.“ A to do mě Petra vkládala diplomatické naděje. Nic moc, co?

Jenže Brácha neodporuje a spíš vděčně sedá za volant. K cíli cesty přijíždíme v jedenáct večer a naprosto nevíme, kde jsme, kde budeme spát, kde je řeka. Nic. Jedeme krokem a hledáme nějakej záchytnej bod. Před Autobusem nám pochodují possumové a hopsají vakomyši. Konečně vidíme ukazatel na parkoviště pro rybáře. To vypadá slibně, kde jsou rybáři, tam jsou ryby, kde jsou ryby, je řeka, kde je řeka ....

Zastavujeme na parkovišti a máme toho za celý den plný vinty. S Bráchou chystáme Autobus na spaní. Petra nevydrží, bere baterku a jde k řece. Zrovna, když se ptám Bráchy, jestli věří v její návrat anebo se dnes pohodlně vyspíme, přibíhá Petra: „Sou tam, sou tam!!! Viděla jsem oči, hodně očí.“

Neváháme! Beru svoji baterku a mažeme k řece. Krindapána! Z vody, ze břehu, z mangrovníkových kořenů, všude svítí červená světýlka krokodýlích očí. Je jich tam jak malejch sviní! Staly se z nás tři solné sloupy. To snad není pravda! Brácha rozhoduje, že půjdeme na procházku okolo břehu.

„Tak na to zapomeň!“

Jenže to už podléhám davové psychóze a šlapu. Ovšem po pár metrech začíná neprostupná džungle. Tedy alespoň v noci neprostupná. Hodila by se Karlova lodní šajnovačka, která má dosvit skoro kilometr. Ukecávám to na brzké ranní vstávání a procházku za světla. Myslím, že nebudeme moct dospat.

Rozparádění se vracíme k Autobusu a uvažujeme, jak daleko je ochoten krokodýl dojít od vody. Raději přeparkujeme. Leháme si na spacáky a já trvám na vypravování pohádky.

Brácha s Petrou se diví: „Jaké pohádky?“

„Jak jaké pohádky! Co ste mně slíbili přeložit až večer.“

Brácha si matně vzpomíná: „Jo ten příběh, co vypravoval Sam.“

Petra nezabírá: „Já jsem žádnej neslyšela.“

Brácha zuří: „Nelži, vždyť ses mu smála. Já si pamatuju, že jsem ho slyšel, ale už nevím, o čem byl.“

Smutně si stěžuju Bambusce: „Ještě že mám tu mailovou adresu. Napíšu Samovi: Já sem ta, co si jí dal pusu a byla jsem tam s dvouma, který mně to měli přeložit, ale sou to úplný pitomci.“ Dál už nepokračuju, protože mě Šehrezády dusí mojí vlastní Bambuskou. Když se uklidníme, hodnotíme dnešní den, jaké jsme měli štěstí na průvodce, na počasí, i Holanďani byli fajn. Uvažujeme, co tak asi oni dělali po návratu. Vrátili se do svého klimatizovaného pokoje, vykoupali se v teplé vodě, šli na teplou večeři, potom si možná v baru dali studený drink a po dlouhém a náročném dni zalehli do měkoučkých postelí. A vidíte, my jsme takoví blázni, že bychom všechno to pohodlí nevyměnili za náš zážitek nočního pozorování krokodýlů. I když se nám z toho ještě klepou kolena.

Chválíme se. Ale jen do té doby, než jeden z nás zašeptá to nejhorší: „Jsou tady!“ Kam se hrabou krokodýli, jedovatí hadi, pavouci, housenky, medůzy, chobotnice, škorpióni ... jestli mě v Austrálii připraví nějaké zvíře o rozum, budou to komáři. Nebo ještě možná mouchy.

Krokodýlí den, konečně!!!

Úterý 13. listopadu

Ujeto: za včerejšek 47 km, včera si Autobusek od nás odpočal

celkem za dvacet dva dnů 7 039 km

Vstáváme ještě za šera. Bez mytí, bez vloček, bez vyčůrání, zkrátka hned razíme k řece. S Bráchou jsme u ní první, Petra ještě pakuje kameru a foťák. Stojíme s Bráchou na břehu a pátráme po majitelích červených očí. Najednou ho uvidím ... na druhém břehu ... odhaduju tři, čtyři metry dlouhý kousek ... je celý od bahna, a proto ho můj čínský sourozenec ještě neměl šanci vidět. Chytám se Bráchy za ruku a šeptám: „Proti nám, dívej!“ Brácha upře své šikmé oči daným směrem a stiskne mi dlaň. Stojíme ruku v ruce jako děti a od Macka nás odděluje jenom řeka. Posvátný okamžik.

Pak se vzpamatujeme a voláme Petru. Sice je málo světla, ale provádíme pokus o vyfocení. Jak cvakne blesk, Macek se zavlní a je ve vodě. Navnaděni se přezouváme do pohor, bereme pití a vyrážíme podél břehu na vejšlap deštným lesem - rain forest. Jde to těžko, protože džungle dosahuje až k vodě, kde končí spletí mangrovníků. Přesto, jakmile se dá k vodě nějak sejít, jsme tam. Chvíli v tichosti sedíme a nahýbáním nad vodu sledujeme, co je pod hladinou. Asi tak z padesáti procent jsme úspěšní. Na každé druhé zastávce vidíme krokodýla, většinou jsou to sladkovodní, asi tak do metru a půl dlouzí prckové. Co jsme se natrápili podle obrázků rozeznat slanovodního a sladkovodního, a teď to jde samo. V knihách psali „slanovodní - krokodýl s poměrně dlouhým čumákem, o něco méně než je dvojnásobná šířka hlavy“ a „sladkovodní - krokodýl se špičatou hlavou, jehož čumák délkou více než dvakrát přesahuje šířku hlavy nad očima“. My jsme si říkali, který z nás půjde krokoušovi poměřovat šířku hlavy s délkou čumáku. A ono to je v praxi stejně jednoduché jako rozeznat slepici a husu. Tihle sladkovodní mají fakt protáhlý čumák, jsou zkrátka jiní a hlavně jsou menší. Toužíme po dalším mackovi. Lezeme skoro až do vody, na moje pohory se k červenému blátu z opálových dolů přidalo žluté bláto z aligátoří řeky. Stále nic, jenom se mi v pohorách zpotily nohy a včerejší úraz se začíná ozývat. Jenže nemohu prosadit návrat. Jauvajs, jauvajs.

Jako invalida jdu první, když vtom přes cestu přeběhne krásné, pruhované selátko. Předpokládám, že rodiče nebudou daleko, takže bez jakéhokoliv komentáře pouštím Bráchu před sebe. Udělá sotva pár kroků a z deštného podrostu vyrazí statný kanec. Dochází k oboustrannému úleku a úprku. Brácha souhlasí se zpáteční cestou.

Dáváme si vločky :-(( s posledním :-)) mangem. Přijíždějí rančeři a něco se nás ptají. Dělám, že nerozumím, hlavně proto, že nerozumím. Brácha, kterému rozumím o trochu líp, odpovídá, že jsme tady opravdu nespali, že jsme spali v kempu a spát tady mezi krokodýlama, to by nás ani ve snu nenapadlo. Když se tak na Bráchu dívám, jak bez mrknutí oka lže a mrknout okama mu nejde, protože je má ještě slepený od noclehu na parkovišti, musím odejít, abych nevybuchla smíchy. Při nechtěném průzkumu okolí zjišťuju, že o kus dál je sjezd do vody pro lodě. Jen co rančeři spokojeně odjedou, vyrážíme na další pátrání. Jenže jediná známka civilizace je opravdu pouze ten sjezd pro lodě. Pak už jen křoví, vysoká tráva a k řece by se snad dalo dostat s mačetou. Zkrátka pro mne a Petru hrůza a utrpení, pro Bráchu nadšení a šance na hady. Když nás během půl hodiny nic nekousne, neuštkne, ani neštípne, je zklamán i Brácha a vracíme se.

Petra ve spodním prádle vaří kafe na cestu. Brácha se snaží rozlepit opuchlé oči nezvyklým způsobem, a to tak, že se ráno výjimečně umeje. Moc to nepomáhá, proto se učí mluvit s čínským přízvukem a pronáší věty: „Nevíte, kudy je cesta do Hočiminova města?“ a podobně.

Já zapisuju naše večerní a ranní zážitky. Vznáším dotaz, jaká to je vlastně řeka. Brácha přesvědčivě tvrdí: „East Alligator River.“

Petra stejně přesvědčivě tvrdí: „South Alligator River.“

Jejich dohadování uklidňuju: „To máte jedno, hlavně že je aligátoří!“

Před další štrapácí ošetřuju palec a Petra opět propichuje svůj puchejř. Ještě že mám s sebou prozřetelně framykoin. Teda já mám s sebou prozřetelně všechno. Kdybychom měli doma léky na prostatu, budu je mít prozřetelně taky.

Přejíždíme jen pár kiláků k místu Ubirr Rock. Je to druhé shromaždiště domorodých malůvek. Pod skalními převisy jsou opět zachyceny výjevy z mytologie i všedního života. Je zde namalován Duhový had s hlavou klokana a ocasem krokodýla, stvořitel všeho živého, který bydlí tady v Badlands. U domorodců zastává ještě další funkci, něco jako u nás Polednice nebo Klekánice. Straší se jím malé děti. Duhový had má totiž rád ticho. Bylo nebylo, kdysi dávno jedno dítě vřískalo a vztekalo se, protože mu rodiče nechtěli utrhnout leknín. Hada jeho křik vzbudil a on dítě seřval, teda houby, sežral. A já jen tajně doufám, že sežere i ty, kteří povolili otevření uranového dolu o kousek vedle.

Jakási skrumáž obrázků zobrazuje aboridžinský jídelníček – „An Illustrated Menu“. Je zde nakresleno vše, co se v přírodě dalo najít nebo ulovit k snědku. Trochu mě udivuje, že je mezi tím nakreslen i člověk a v první chvíli si myslím, že je to kuchař. Průvodní text mě vyvádí z omylu, není to kuchař, je to jeden z chodů. Prý se to moc neříká, ale původní domorodci byli lidožravci.

Jedna ze vzácných kreseb představuje mravencojeda, který vyhynul zhruba před osmnácti tisíci lety. Podle toho se dá odvodit, že malby jsou opravdu archaické. Jako barvivo jsou většinou použity okrové pigmenty. Některé pozdější malby zase představují člověka i s jeho pocity, a to tak, že okolo postavy jsou namalovány abstraktní znaky vyjadřující radost, překvapení, obavy nebo hrůzu. Vzdáleně to připomíná komixové kresby, kde je u postav bublina s textem, aby čtenář porozuměl.

Cestou okolo kreseb se dostáváme až na vrchol skály. Je z ní za prvé nádherný rozhled po okolních mokřadech a za druhé je významná tím, že se zde natáčela scéna z filmu Krokodýl Dundee. Kocháme se rozhledem a do toho přifuní skupina turistů. Na náš pozdrav odpovídají Guten Tag, vyčerpaně padají na kameny a z kapes tahají spreje proti komárům, proti pocení, proti opruzení, proti slunci, proti všemu. Bojím se, aby ten smrad neprobudil Duhového hada, a říkám si, že tihle by se v kotlíku už ani nemuseli kořenit. Jejich australský průvodce jim povolí dvaceti minutový odpočinek. Brácha se při této větě na mě významně podívá a prohodí: „Vidíš, a tos chtěla jet s cestovkou.“

Smějeme se a mrkáme na průvodce. Dává se s námi do řeči. Viditelně má těch napomádovanejch fricků taky dost. Přivezl je klimatizovaným autobusem z našeho známého hotelu v Jabiru. Ptá se odkud jsme a je udiven a nadšen zemí našeho původu. Při pohledu na Bráchu a Petru asi typoval Asii. Ukazuje nám do dáli, kde co můžeme vidět. Vysvětluje, že řeka je Východní aligátoří (Brácha se nadouvá, měl pravdu) a po této řece vplouvají do vnitrozemí nejen slanovodní krokodýlové, ale i žralokové. Loví v řece ryby baramundi a zbavují se svých parazitů, kteří je ve sladké vodě opustí. Ovšem mezi krokodýly a žraloky vládne konkurenční boj a nemají se rádi. Nás uklidňuje, že těžko ve vodě žraloka potkáme, ale krokodýla určitě. Vysvětluje krokodýlí zvyky, jak krokodýl sleduje z vody svoji kořist na břehu. Kořist nemá šanci krokodýla ve vodě vidět, ale on o ní moc dobře ví. Jakmile se přiblíží k vodě, bleskurychle po ní čapne, zamotá s ní, aby ji vyděsil a dezorientoval, a šup s ní pod vodu. Průvodce nás přímo rodičovsky nabádá, abychom nechodili blízko k vodě, abychom neseděli u vody, abychom se nenakláněli nad vodu. My po sobě provinile pokukujeme, neboť jmenuje všechno to, co jsme ráno dělali. Jsme volové!!!

Dvacet minut uplynulo, průvodce se neochotně vrací ke svým sprejerovým maniakům a já s Bráchou k Autobusu. Po další půlhodině dorazí i Petra, která vyplácala ve foťáku celý film a půl kazety do kamery na skalní kresby. Až přijede do Čech, budu ji muset vzít do Toulovcových maštalí, kde trampové spí pod převisy a skály používají k záznamům pocitů a vzkazů. Jedna malůvka pochází i od pubertálního Bráchy. Doufám, že si ji Petra taky natočí a vyfotí.

Při zpáteční cestě zastavujeme na našem nočním parkovišti a jdeme k řece, jestli ještě na rozloučenou neuvidíme Macka. Macek nikde, ale zato jsou tu už dvě auta rybářů. Chlubíme se naším ranním objevem, ale rybáři jsou klidní: „Toho známe, ten tu bydlí a je na nás zvyklej. Horší, když připluje nějakej novej, to je pak i riziko nahnout se z lodě nad vodu. Ale on ho naštěstí náš starý brach ve svém teritoriu dlouho nenechá.“

Teď nám nezbývá, než se vrátit stejnou cestou až do Jabiru. Tady to známe, a tak spokojeně usínám. Budí mě až pocit, že Autobus stojí a Bráchova česká slova: „Čau Bubáku, co je?“

Do toho anglická odpověď: „Máš cigaretu?“

Bráchovo: „Nekouřím.“

A zase anglické: „Tak mi kup pivo, já ti ho zítra vrátím.“

To už jsem vzhůru úplně, ale bojím se smát. Stojíme u benzinky, jejíž záchody nám včera ráno poskytly azyl. Brácha chtěl jít načepovat benzín, ale jelikož jsme s Petrou obě vytuhly a do Autobusu se nám cpal Bubák, Brácha zůstal na stráži. Bubákovi musí být jasné, že z nás vyrazí leda dech, ale má výdrž. Za chvíli na něj přišel čerpadlář, Bubáka vyhodil a nám poradil, jak se dostaneme k obchoďáku.

Ten jsme opravdu našli, ale náš názor, že Jabir je díra po granátu, to nezměnilo. Brácha nás posílá na nákup s tím, že si zase schrupne on. S Petrou dokupujeme zásoby a dojdeme i k oddělení Pharmacy. Petra ihned stopne lékárnici a předvádí svoje nateklé oči. Vysvětluje, že manžel je na tom ještě hůř a jestli by proti tomu něco nebylo. Lékárnice prohlídne Petřin obličej a řekne: „Nejedli jste mango?“ Když Petra váhavě odpoví, že trochu, dostávám záchvat smíchu. Je to jasná alergie na mango a lékárnice bryskně nabízí kapky do očí, protialergické prášky, mastičky, vše řádově v desítkách dolarů. S Petrou docházíme k závěru, že nejlevnější bude vysadit mango, což je lehce realizovatelné, protože už žádné nemáme. Ale abychom zase tak moc neušetřili, kupujeme celé grilované kuře a sklenici kyselých okurek.

Před obchoďákem je zastřešený parčík, takže jenom stačilo přivolat Bráchu a na lavičce hned hodujeme. Před sebou máme nákupní vozík, neboť mnoho poživatin se do Autobusu ani nedostane. Když jsme v nejlepším, pusy mastné okolo celé hlavy, ruce mastné až po lokty, někdo nás zdraví a směje se. Jéžiši, naši japonští kamarádi z Mataranky, kterým se ztratil chleba. Brácha vtipně s plnou pusou ukazuje na svůj krajíc a vysvětluje, že to není ten jejich. Japonci se smějí a tvrdí, že by ho brali i s tím stehnem.

Zbyla nám asi polovina nákupu a my se nemůžeme hnout. Chvíli na lavičce trávíme a rozebíráme, proč po mangu otekli jenom Brácha s Petrou a já ne. Tvrdím, že jsou změkčilí Amíci a nic nevydrží. Petra upozorňuje, že Brácha je na tom nejhůř. Provádíme křížový výslech, jestli tajně nechodil na mangový nášup. Brácha se brání, že mu k posrání úplně stačil jeho oficiální příděl. Pak se odkulíme do Autobusu, kde ještě chvíli odfukujeme, než jsme schopni popojet. Míříme do části parku zvané Mamukala, která je pro změnu na břehu Jižní aligátoří řeky.

Naštěstí nám za těch třicet kilometrů jídlo trochu slehlo, tudíž se po zastavení vydáváme na naučnou stezku Mamukala Wetlands. V době sucha je tato rovina jenom rozpukanou, tvrdou hlínou. Ale teď, v době dešťů, je to jezero a stává se ptačím světem.

Jsou zde nadělané vyvýšené chodníčky a čas od času i dřevěné, kryté pozorovatelny. Jenže my se spíš než ptákům věnujeme pozorování japonských fotografů, a hlavně jejich mašin. To už nejsou foťáky, ale malá polní děla. Při přenášení drží japonci svoje přístroje přes rameno jako pancéřovou pěst a na focení mají dva stativy, jeden na foťák a druhý na objektiv. Nikdy jsem nic takového neviděla. Jeden Japonec zve s úsměvem Bráchu, ať se jde podívat. Asi mu je Brácha sympatickej, protože má ještě šikmější oči. Po Bráchovi se samozřejmě vnutíme i my s Petrou. Tak to je paráda! Pták, který je kdesi v dáli, okem ho není vidět a tady v objektivu se mu dají spočítat brka.

Zastrkuju svůj automat do baťůžku a kašlu na focení. Sedíme na lavičce v pozorovatelně a sledujeme hemžení v mělké vodě před námi. Pták, kterého jsme si soukromě pokřtili Šmejdilka, ale legálně je to kolpík bílý (Platalea leucorodia), prochází vodou tak, že má svůj placatý zobák stále pod hladinou a rejdí s ním ze strany na stranu. O kus dál ostnák lotosový (Irediparra gallinacea) kráčí po hladině. V duchu si říkám, že tenhle pták se měl jmenovat Ježišův, protože umí chodit po vodě jako Ježíš. Jemu to ovšem dovolují neobyčejně dlouhé prsty a drápy, které rozkládají váhu těla na větší plochu. I když ona ta vodní rostlina salvinia udělala z vody tak hustou kaši, že by někde mohl chodit po hladině i emu.

Opravdových Ježišových ptáků, čápů černokrkých neboli Jabiru, je tady nepočítaně, stejně jako jeřábů australských (Grus rubicundus), volavek bělokrkých (Ardea pacifica), čejek australských (Vanellus miles) a dalších a dalších druhů.

Jdeme po značené cestě a všude jsou hloučky japonských fotografů. Dohání nás k zoufalství nejen vybavením, ale i spotřebou materiálu. Jakmile se hledaný objekt dostane do Japoncova hledáčku, ten zmáčkne spoušť, a neozve se jedno cvak, ale ozve se tolik cvaků, na kolik snímků má film. Pak v klidu film vymění a jde hledat další objekt.

Ale Brácha se jim nechtěně pomstil. Jedna taková skupinka čekala na přílet jakéhosi opeřence. Nechtěli jsme vyrušit tento vzácný okamžik, zůstali jsme spořádaně stát a čekali, až akce skončí. A jak tak spořádaně stojíme a bojíme se i dýchat, Bráchu štípnul komár a Brácha zareagoval naprosto impulsivně. Plácnul ho. Do toho ticha to mělo gradaci výbuchu šrapnelu. V celém okolí se zvedla hejna ptáků a letěla pryč. V okamžiku, kdy po nás Japonci začali otáčet hlavy, bylo jasné, že nás Bráchovy šikmé oči nezachrání. Na nic nečekáme a couváme zpět. Tím pádem jsme neprošli ani vyznačenou tříkilometrovou trasu. Ale zato jsme se tomu smáli další hodinu.

Brácha má ještě za jízdy narážky na moje příjmení: „Takhle kdyby sis mohla přiblížit toho svýho ptáka Pelikána, to by byl šok, co?“

Nemůžu mu zůstat nic dlužná a obracím se na Petru: „Měla ses tím teleobjektivem podívat na Bráchovýho, aspoň bys měla jednou pocit, že má velkýho.“

Brácha bouchá do volantu a křičí: „Ta je drzá! Čím víc se blížíme k Darwinu, tím je drzejší.“

Silnice se přiblížila k řece a cedule informuje o místě pro rybáře. Přece ho nemůžeme minout! Necháváme Autobus na parkovišti a jdeme k řece. Jelikož jsme vlastně popojeli k ústí řeky, je z ní už v tuto chvíli veletok. Brácha se rozhoduje prozkoumat břeh. Já ho upozorňuju na ceduli před cestičkou ‚Jen pro autorizované osoby‘.

Brácha mi na to odpoví: „To jsme přesně my,“ a už vyráží.

Zůstáváme s Petrou na místě a sledujeme západ slunce. Brácha na nás něco volá. Nerozumím jeho skřekům, takže mi to Petra překládá: „Prý se to tam celý sesouvá, tak tam jde.“ Já se z něj taky sesunu.

Jenže za chvíli se vrací a jediným výsledkem jsou nánosy bahna – na něm. Vypadá jako ranní Macek. Jedeme dál a Petra připomíná, že podle rančera tu někde má být buvolí farma. Mají tam dalekohledy, kterými je možné buvoly pozorovat. Zklamaný Brácha prohlašuje, že na buvoly kašle. Naštvaná Petra hudrá: „Až ty mně budeš chtět předvádět nějakýho ptáka, tak se na tebe taky vykašlu.“

Já se vzadu bojím smát a Brácha vepředu zase huláká: „Teda ty seš drzá, jako kdybys taky měla odlítat z Darwinu.“

Takhle zvesela opouštíme Národní park Kakadu po silnici Arnhem Highway. Máme skoro sto kilometrů klid, ale potom musíme mít oči na stopkách, abychom nepřehlédli další naplánovanou atrakci. Skákající krokodýly. V některém Visitor Centru jsme si vzali prospekty, které jsou ozdobeny fotkami krokodýlů, vyskakujících nad hladinu řeky Adelaide River. Sice si to nedovedeme představit, ale okamžitě jsme se všichni nadchli - to musíme vidět. Jsme smířeni s tím, že to bude atrakce pro turisty, ale ať.

V deset večer a po několikerém přehrání obou našich kazet, přejíždíme řeku Adelaide a hned za ní je poutač. Sjíždíme k řece a zjišťujeme, že skákat se začíná v devět ráno. Brácha cvičně oběhne řeku s baterkou, my zatím nachystáme večeři.

Uléháme s krásným pocitem, že zítra můžeme dlouho spát. Jsme na místě, nečeká nás žádný přesun, budeme se vyvalovat. Komáři jsou ovšem jiného názoru. Naše sítě na oknech už izolepa nedrží, a tak je otevřeno dost vchodů pro komáří invazi. Dettol z nás táhne tak, že bychom mohli učit mladý tchoře smrdět, ale nezabírá. Nejdříve se snažíme utěsnit sítě v oknech všemi dostupnými prostředky. I použitá žvýkačka se hodí. Pak se snažíme při světle baterky vybít všechny místňouše. Petra leží, ukazuje nám na sedící insekty a my s Bráchou lítáme po Autobusu jak lovci motýlů. Za chvíli Bráchovi dojde trpělivost a vrazí Petře baterku do ruky: „Změna funkcí, taky se zúčastni honu.“ Chvíli vraždím s Petrou a po vyzabíjení všeho lítavého zdrchaně padáme na spacáky. Občas se do ticha noci ozve: „Další!“ a následuje plesknutí.

Je krásná, hvězdnatá noc. Nedá mně to, abych nezačla prudit: „Já z tý Austrálie nemůžu odletět, ještě jsem neviděla Jižní kříž. Měla jsem se zeptat Sama!“ Toužebně koukám z okýnka a myslím si, že by dnes mohl být vidět. Jenže je mi jasné, že pokud bych otevřela dveře a pustila sem jedinýho komára, živá bych Austrálii neopustila.

Superkrokodýlí den

Středa 14. listopadu

Ujeto: za včerejšek 261 km

celkem za dvacet tři dnů 7 300 km

Budíme se vedrem. Sluníčko nám rozpaluje Autobus, ale je to slast válet se a nespěchat. Štípanců máme nepočítaně a mě při pohledu na okýnko napadá myšlenka z kategorie geniálních: „Hele, co kdybysme ty sítě zadělali za tu těsnící gumu, co je okolo oken.“ Brácha na mě zírá a nevěří, že na něco tak účelného a přitom prostého nepřišel on, ale ženská. A ještě k tomu inženýrka. Okamžitě jsme v akci a je to paráda. Samozřejmě se při otvírání okýnek musí dávat pozor, ale vypadá to, že po měsíci slibů a planých nadějí budeme mít opravdu sítě v oknech.

Číňánkům už trochu splaskly oči, ale při oblékání Petra objevuje fleky na břiše. Po bližším ohledání bych to skoro typovala na pásovej opar, ale nechci strašit. Snad to jsou jen slité štípance. Takže kromě puchýře na patě ošetřuje ještě břicho. Brácha nás okřikuje, že s tou kikirídou naděláme cavyků, on včera neviděl, a ani jsme ho nepolitovaly, že musí řídit. Což o to, já bych ho vystřídala, ale asi bychom dopadli hůř, než kdyby Brácha řídil jenom po hmatu. Že koukám vlevo do příkopa jsem si zvykla, ovšem když bych chtěla zařadit jedničku, určitě bych místo toho otevřela dveře a první křižovatka by byla stejně naše smrť.

Spokojeně snídáme před vchodem do areálu a čekáme na devátou hodinu. Mezi lavičkami je jezírko. Jdu si k němu s Bráchou umýt ruce od broskví, které jsme vypeckovávali a krájeli do vloček. Právě, když se nahnu nad vodu a ponořím do ní ruce, Brácha kouká na míček plující po hladině a moudře uvažuje: „Tady asi učej krokodýly skákat.“ Reflexivně ucuknu, a až potom mně dojde, že je to blbost, jezírko je mělké a vybetonované. Další Bráchovina, na kterou jsem hbitě nalítla.

Nevíme, jak dlouho na lodi budeme, ale víme, že tam bude prát sluníčko a na řece budou komáři. Nanášíme na sebe vrstvu Dettolu a vrstvu opalovacího krému. Brácha naříká: „Tady se člověk furt něčím maže.“

„Aspoň seš pořád namazanej.“

Je ovšem pravda, že se mírně podobáme klimatizovanejm Němcům a s tím Dettolem nás budou krokodýli cejtit na 100, možná i 200 honů.

Brácha při té příležitosti vzpomíná, jak odlétali z Cookových ostrovů. Ze všeho toho potápění, koupání a slunění měl kůži vysušenou jak stará indiánka, jenže krémy byly už v odbavených zavazadlech. „A když tak koukám, jak se Petra v každé Duty Free parfumerii pičifukuje, říkám si, že já se tam můžu namazat. Tak jsem u pultu s krémama vzal jednu testovací krabičku a natřel si obličej. Obsluha si mě nevšímala, tak jsem vzal druhou, natřel si ruce, pak třetí a natřel jsem si nohy čouhající z kraťasů. Vtom zahlásili naše letadlo, doběhli jsme na něj a letušky na mě koukaly jak na zjevení. Já si totiž na sviňu vybral nějaký plesový krémy se třpytivejma kouskama. Obličej se mi třpytil zlatě, ruce stříbrně a nohy mezi chlupama světélkovaly barevně.“ To jsou celý oni, já už sem psala, že nikdy neodlítají normálně. Už abychom byli v Darwinu.

V devět se otvírá areál, kupujeme vstupenky a za půl hodiny je sraz na lodi. Zabetonováni vločkama místní restauraci ignorujeme a prohlížíme poutače a fotky krokodýlů. Jeden umělohmotný kolos leží na zemi s otevřenou tlamou a Brácha požaduje vyfotit s hlavou v krokodýlí tlamě, abych našim mohla ukázat, jakého mají hrdinu.

„Pro mě bys byl větší hrdina, kdyby ses vyfotil s támhletím,“ a ukazuju k figuře krokodýla stojícího na ocase, „ale ve stejné pozici.“

Petra mi bohužel dost nahlas šeptá: „Už si ho viděla nahatýho?“

Já jí stejně nahlas odpovídám: „Naposledy v pěti letech, ale od tý doby mu snad vyrost.“

Brácha na nás rozhodně houkne: „Tak, a z Darwinu odlítáte obě dvě!“

Naloďujeme se. Spodní paluba je zasklená, horní paluba má jenom zábradlí. Přibylo ještě asi dvacet turistů, ale loď je stavěná na mnohem víc. Vyplouváme. Kapitán, průvodce a lodivod v jedné osobě nás vítá na řece Adelaide River, ve které je asi 1 600 slanovodních krokodýlů. Dozvídáme se, že krokodýl je zvíře, které se nedá ochočit a jedná pouze instinktivně. Nejvíc napadení člověka je buď v případě opilých Bubáků nebo lidí, kteří lezou do vody s tím, že tak daleko ještě slanovodní nemůže být. A on tam je. Krokodýli se dostávají po řekách až 300 kilometrů do vnitrozemí. Zaraženě po sobě koukáme, tak daleko jsme se ještě spokojeně koupali. Prý je úplně jedno, jestli umíte plavat nebo ne, krokodýl i žralok je vždy rychlejší. Dříve domorodci, když museli přejít nějakou řeku, řešili problém tak, že šli podle věku - nejstarší, pak děti, a až když se krokodýl nažral, přebrodila střední generace. Drsné, ale kmen si nemohl dovolit ztratit ty, kteří zajišťovali obživu a reprodukci. No a myslím, že i pro děti to bylo výchovně účinnější: „Jestli budeš zlobit, půjdeš přes řeku první!“ Než nějaké strašení Duhovým hadem.

Zrádné je taky to, že hladina řek tady blízko ústí se mění podle přílivu a odlivu. Rozdíly jsou i několikametrové. Někdo vyrazí do hospody při odlivu, jde brodem a sotva si namočí podrážky. Z hospody se vrací podnapit za přílivu, a to už má brod do pasu. A s vodou připluli i krokodýli. Taky se stalo, že se chlap jak hora šel vykoupat do takové louže, v které usoudil, že krokodýl v žádném případě být nemůže. Jenže krokodýl tam uvízl někdy při silném přílivu a dešti, kdy se řeka rozlila. A to víte, takovýmu dlouho uvízlýmu krokodýlovi pěkně vytráví. Za chlapem se zavřela hladina. A krokodýlí tlama. Lidi z vesnice pak krokodýla zabili, rozpárali a chlap tam byl. Jenže rozžužlanej. Jednou se zase rybáři zašprajcovala loďka, vlezl do vody ... a šup tam s ním.

Během vypravování jsme se dostali na divokou část řeky. Nepřehledné břehy jsou lemované mangrovníky. Kapitán-průvodce-lodivod tvrdí, že mangrovník (česky kořenovník čnělkatý, latinsky Rhizophora stylosa, jen abyste věděli) je pro krokodýly dobrý. Jeho kořeny vytváří husté a dost rozsáhlé porosty, kde hledá ochranný prostor spousta vodních živočichů a ryb. A na těch si zase pochutnají krokodýli. To už říkal Sam. Jo a taky mangrovník je jediný strom, který dokáže přežít ve slané vodě přílivové zóny. Má na to fintu. Pustí sůl jen do jednoho listu. Ten zkrátka obětuje, nechá solí otrávit, sežloutnout, upadnout. Pak vybere další oběť, ale ostatní listy si zatím vegetí dál. Brácha vypadá, že by raději obětoval mne. Ne kvůli soli, ale kvůli krokodýlům. Čekám, kdy pro mne vyhlásí kurz jízdy na vodních lyžích.

Loď zpomaluje. Kapitán-průvodce-lodivod upozorňuje, že zprava připlouvá krokodýl. Na horní palubě zatím slečna připevnila kus masa provázkem na konec klacku. Když se krokodýl přiblížil k lodi, slečna klacek naklápí nad hladinu a jak tam tak to maso visí, hup, krokodýl vyskočil tak, že mu ve vodě zůstala jen špička ocasu, maso urval a jede od lodi pryč. My jsme z toho tak vyvalení, že jsme nestihli ani fotit. To už se nesmí stát! Ostražitě sledujeme řeku, slečnu, kapitána a daří se nám. Každý krokodýl má svoje teritorium, jeden je prý na sedmdesát metrů řeky. Loď poznají podle vibrací, takže neochvějně po každých sedmdesáti metrech plavby některý připlave pro sousto. Někdy se stane, že z každého břehu připlave jeden a to je pak frmol. Měníme filmy, měníme paluby, měníme místa na focení a jsme uchváceni mohutným zážitkem. Kapitán-průvodce-lodivod nás upozorňuje, ať se nenecháme mýlit, že to jsou stále divoká zvířata a mimo sezónu si po lodi ani nevzdychnou. Bohužel, slečna musí po palubě běhat jen s jedním klackem. Měli dva, pro každou stranu jeden, ale minulý týden jim macek stáhnul maso i s klackem. Ještě že ne i se slečnou. Sleduju Bráchovy kradmé pohledy na maso a mám dojem, že by si po těch vločkách na kus flákoty taky skočil.

S Bráchou jsme vzadu na palubě a sledujeme, jak k lodi mastil jeden krokodýl. Jenže kapitán-průvodce-lodivod ho neviděl, a tak loď nezpomalil. Krokodýl naštvaně maká za námi. Brácha na něj volá: „Nevysiluj se. Počkej, až pojedeme zpátky.“

Ani to moc dlouho netrvalo. Loď obrací a krokodýl dostává zaslouženou odměnu. Jeho skok stál opravdu za to. Podle kapitána-průvodce-lodivoda tento krokodýl váží tunu a je mu asi šedesát roků. Závidím. To já si v šedesáti takhle určitě vyskakovat nebudu. A taky proč, kvůli masu, na který nebudu mít zuby!

Nastává změna a slečna se chystá přilákat orla bělobřichého - White breasted sea eagle (Haliaetus leucogaster). Bere si rukavici, v ní drží maso a ruku vystrčí nad loď. Nad lodí zakrouží pták, střemhlavým letem vyrve maso a je pryč. Byl to takový fofr, že jsem stihla vyfotit akorát zábradlí.

Kapitán-průvodce-lodivod se s námi pomalu loučí. Děkuje za návštěvu a příště prý máme přijít za odlivu. Uvidíme krokodýly, jak se plazí po břehu do vody.

Po pravdě řečeno nám to stačilo. Přestali jsme pohrdat těmi, kteří přijížděli ze severu a báli se vlézt do vody, v níž jsme se my tak bezstarostně cachtali. V recepci nás Petra poctivě zapisuje do knihy návštěv a já si kupuju pohled. Je na něm Královna řeky Adelaide, měří 5,8 metrů, odhadované stáří 90 roků a zuby má jako reklamu na Calgate.

Pak už jen moje a Petřino nezbytné: „Jdeme čůrat,“ které Brácha komentuje: „Křepelky.“ Ale pro jistotu jde hned po nás taky. Jenom je nám divné, že zahnul do stejné budky. Po návratu vidí, že se zubíme.

„Nojo, sem se splet. Ale že jsem na dámském jsem pochopil, až když mě při odchodu cedule na dveřích prosila, ať neházím tampóny do záchoda.“ To máš za to, křepeláku.

Ani moc daleko nejedeme a objevujeme velké Visitor Centrum s názvem Window on the Wetlands, česky Okno do Mokřin. Původně do něho míříme pouze s nadějí na klimatizaci. Naděje jsou splněny, a navíc v něm objevujeme dalekohledy s výhledem na buvoly. Vyplnili jsme Petřino přání, aniž jsme chtěli. Celá oblast se jmenuje Fogg Dam Conservation Reserve a je to další zakonzervovaný památník budovatelsko-socialistického nadšení. Koncem padesátých let se zde začalo s pěstováním rýže a bavlny. Projekt byl založen na zavodnění a plošném výsevu rýže z letadla. Nikdo přitom nepočítal s hejny nenasytných opeřenců. Pěstování skončilo fiaskem jakožto ostudná buvolovina, ale celá oblast mokřin se stala unikátem.

Když tak čtu o tom, co se zde nainvestovalo a jak to dopadlo, nedá mi nevzpomenout začínající i končící železnici v Pine Creeku nebo výrobu australských ponorek. Aha, já o nich asi ještě nepsala. To mi vypravoval strejda, že se Austrálie rozhodla vyvinout a vyrobit svoje vlastní válečné ponorky. Když je za velké slávy a oslavných projevů spustili na vodu, zjistili, že jejich motory jsou slyšet na 150 kilometrů daleko. Byla to ostuda jako Brno. Nebo se tady říká ostuda jako Sydney? Zase aby se Melbourne neurazilo!

V Centru jsme si vybrali jednu z naučných tras. Jen takovou přiměřenou pro pajdavce a kulhavce. Ovšem když na parkovišti vystoupíme z Autobusu, zjišťujeme, že jsou všude okolo na zemi střepy z autových oken. Tak to ne, tady náš Autobusek nenecháme. Vypadá to na jedno z míst, před kterými jsme byli varováni a na kterých Bubáci s oblibou vykrádají auta. Co jde, projíždíme, a pěšky vždy jen na dohled od Autobusu. I tak vidíme v močálech nádherná pole kvetoucích leknínů, tady se jim říká vodní lilie (Nymphaea gigantea). Po nich si v klidu vykračuje náš už známý ostnák lotosový. Kde nekryjí hladinu lekníny, je vidět ve vodě množství ryb. Brácha na ně zálibně kouká a Petra jen tak pro sebe pronáší: „V Autobusu máme harpunu.“ Brácha se na harpunu nechytá, takže skákající krokodýli už dnes nebudou.

Opouštíme řeku Adelaide a po třiceti kilometrech se již poněkolikáté vracíme na Stuart Highway. Tentokrát ovšem nemíříme na sever k Darwinu, ale naopak dolů, protože se potřebujeme dostat ke vchodu do dalšího národního parku. Ten leží .... blbost, jak takovej park může ležet, tak ten se nachází ... taky nic moc ... prostě je na druhé straně od Stuartky než bylo Kakadu.

Jak jsme tak všichni navnaděni krokodýlama, za jízdy plánujeme návštěvu krokodýlí farmy. Jen co nějakou objevíme. Do našeho plánování Brácha zakleje: „Do prdele, policajti! A s majákem!“ To nám připomene nepřepsané doklady od Autobusu, bezpečnostní pásy odmontované hned druhou noc, kdy nás při spaní tlačily, nezaplacený nocleh u Edith Falls ... Než se auto přiblíží, kajícně probíráme veškeré naše australské hříchy. Policejní auto je vedle nás, maják bliká a nám se dělá špatně. Policejní auto nás míjí a my čumíme jak jantaři - za ním jede lítající talíř s nápisem Solar Car Team. Podobný prototyp jsme viděli u Ďáblových koulí. Ti nám dali! Nadáváme, co je to za způsoby děsit lidi. Brácha se jich zastává: „Nějak to musej vyzkoumat. Co ty víš, za třicet let takhle třeba budeme jezdit všichni.“

„Já budu za třicet let jezdit leda v invalidním vozejku.“

Brácha trvá na svém: „Ovšem na solární pohon.“

Okolo cesty začínají mangové plantáže, což Petra komentuje slovy: „Nemáte absťák?“ Bráchovi zešikměly oči jen při pohledu na stromy, obsypané žlutými plody.

Vidíme nápis Janamba Croc Farm. Předpokládáme, že je to krokodýlí farma, kde by mohli dělat prohlídky, a okamžitě zahýbáme. Krásnou palmovou alejí se dostáváme k bráně, která se automaticky otevřela. Pokračujeme cestou lemovanou zastřešenýma halama a na konci zastavujeme. Nikde nikdo. Nemám z toho dobrý pocit a odmítám opustit Autobus. Brácha s Petrou jdou pátrat po lidech. Sotvaže osiřím, projíždí vedle Autobusu ještěrka. Ne jako živá, ale takový ten vysokozdvižný vozík, za řídítky sedí sice vcelku normální chlap, ale ten náklad! Na vozíku je upevněn rám a v něm visí za ocasy asi patnáct krokodýlů. Tak přes metr dlouhých a hlavně mrtvých. Pocit nic moc. Do toho přichází Petra pro kameru, plížím se za ní ven. Slyším ty moje dva blázny, jak se ptají, jestli si to tady můžou natočit a vyfotit, a pozoruju chlapa, který má přes řídítka pušku. Pocit ještě horší. Střelec slézá z vozíku a vysvětluje, že by to musel povolit boss. Petra zatím vyzvídá, co dělají s těmi krokodýly. Chovají tady na farmě skoro deset tisíc krokodýlů, v pěti letech je zabijí, kůži prosolí a pošlou do Francie a Itálie. Za kus mají 300 až 500 dolarů. Pak přestane odpovídat a jenom ukáže bradou směrem ke dveřím s nápisem Office. Ve dveřích stojí Boss. Hlídají ho dva psi. Z toho jeden pitbull a jeden dobrman. Pocit úplně nejhorší, jako největší přizdisráč couvám k Autobusu. Brácha se ještě vodrzle ptá na možnost prohlídky a já se bojím, aby taky nevisel v rámu mezi krokodýlama. Za ocas. Nastupujeme a upalujeme pryč.

Když se za námi zavře automatická brána, pocit štěstí a úlevy oslavujeme kouskem salámu. Ještě se mi klepou ruce a při otvírání cooleru jsem si zatrhla nehet na ukazováčku. Zalepuju ukazováček na ruce, při té příležitosti přelepuju i palec na noze. Framykoin nechávám kolovat, Petra si zasypává puchýř na noze a defekt na břišních pneumatikách.

Brácha se nám chechtá, ale všeho do času. Právě je totiž na řadě se schováváním u vstupu do národního parku. A že se zase oteplilo! S Petrou mu slibujeme, že Petra bude řídit a já půjdu platit. A s mojí angličtinou, než mně vrátná něco vysvětlí ... Brácha je orosenej už teď.

Možná i proto s námi odmítá jít na návštěvu motýlího parku. Petra tam chce a vymlouvá se na mě. Nemůžu ji v tom nechat, ale ujišťuju se: „Bude tam klimatizace?“ Brácha, už spokojeně ležící na sklopené sedačce, upřesňuje: „Jo, tropická.“ A měl pravdu. Nějaký budhista v pařeništi vypustil pár exotickejch baboček jenerálů, papouška a dvě slepice a řekl nám, že zde můžeme relaxovat. Ani za nic! Za pět minut odcházíme propocené durchum durch. Budhista se s námi loučí a za odměnu dostáváme horkej čaj. Pryyyččč!!!

Musíme se vykoupat. Začíná nám hrozit přehřátí a bolení hlavy. Opouštíme Stuartku a jedeme směrem k národnímu parku. Ještě před ním nás naláká městečko s nápisem Rum Jungle. Lákavý je překlad názvu - Rumová džungle, ale nás mnohem víc zajímá inzerovaná možnost koupání. Nacházíme jezero a v momentě jsme ve vodě. Ani nám nevadí, že s rumem má společnou jenom tekutost.

Uprostřed jezera plave něco záhadného. Občas se vynoří hlava, kterou na tu vzdálenost neumíme identifikovat. Krokodýlí varování tady nebylo, a stejně bych si za tímhle plaveckým stylem spíš představovala Lochnesskou příšeru. Napjatě tvora sledujeme a já uvažuju: „Třeba to je fakt pravěký zvíře. Krokodýli žili taky už v pravěku.“

Brácha mi neodporuje: „Nojo, ty to musíš pamatovat.“ Jen strach z vyplašení živočicha mě nutí potlačit násilnické sklony.

Chce si vzít šnorchl a brýle a plavat tam. Já ho nechci pustit. Petra se snaží objekt identifikovat v kameře, ale i to jde blbě, když člověk neví, kde se v příštím momentě vynoří. Mohl by to být had nebo agama. Nebo taky něco úplně jinýho.

Po půlhodině pozorování je záhada Lochnesky vyřešena. Je to pták. Již kdysi focená anhinga australská je sice létající pták, ale stejně dobře plave a potápí se. Asi jsem vás už minule poučovala o jejím způsobu lovu, že při plavání nabodne rybu na svůj zobák a pak je nad hladinou vyhodí do vzduchu a spolkne. Úplný žonglér. Jenže to může bejt člověk chytrej jako rádio, ale když z ní nad hladinou vidíte jenom její dlouhý krk, jsou vám vyčtené chytrosti k prdu. Až když vylezla na břeh, aby se usušila před letem, všichni jsme si oddechli, že v jezeře nežije historická nestvůra.

Po vykoupání, úmyslně nepíšu po ochlazení, protože o tom nemůže být řeč, pokračujeme. Nacházíme vstup do parku, ale marně vyhlížíme vrátnici nebo nějaké výběrčí. Po několika kilometrech docházíme k závěru, že je vstup zdarma a Brácha tím pádem unikl mučení. Národní park Litchfield je proti sousednímu Kakadu úplnej prcek a mlaďoch, ale má mnoho vodopádů, ve kterých údajně nejsou krokodýli, a je tudíž oblíbeným víkendovým místem Darwiňáků. Možná i proto se zde neplatí. My si libujeme, že zde budeme ve čtvrtek a až se sem v pátek budou hrnout výletníci z Darwinu, my se budeme hrnout do Darwinu.

Zastavujeme u termitišťového pole. Část, kde jsou normální, sice obrovský, ale normální termitiště, je volně přístupná. Potom je ovšem zábradlí a za něj se nesmí, protože tam začínají termitiště nenormální. V nich žijí termiti kompasoví (Amitermes meridionalis). Jejich stavby jsou placaté desky, natočené přesně ve směru sever - jih. Mají to totiž vymyšleno tak, že horkému polednímu slunci je vystavena co nejmenší plocha, aby se termitiště nerozpálilo. Kromě toho mají ještě větrací šachty pro další regulaci teploty. Šachty jsou podle potřeby otvírány a zavírány. Podle informační tabule tihle kompasáci žijí v termitišti nad zemí, z toho důvodu se s tou klimatizací tak patlaj. Ty jejich plácanice z vlastních výkalů a hlíny jsou vysoké až pět metrů a tvrdé jako poctivý beton.

Na druhé straně silnice Petra dokumentuje další stavby na kameru. Ptá se Bráchy: „Jaký je tohle termitiště?“

Brácha: „Klasický.“

„Jenže já to potřebuju do kamery říct přesně.“

Brácha se nahne k mikrofonu kamery: „Termitiště clasic.“ Za chvíli Petra objeví informace a nadává: „Teda ty seš, to bylo termitiště katedrálové.“

Raději přecházíme ke kompasovým, tam si jsme jisti, protože jejich placaté mrakodrapy se nadají splést. Brácha bere foťák a přelézá zábradlí. Petra ho natáčí a já nahlas říkám: „Hlavně natoč tu ceduli, která upozorňuje, aby tam každej křupan nelez.“ Ale Brácha se vrací nadšen: „Ulovil jsem skvělej záběr – kaluž, ve které se odráží termitiště při západu slunce.“

Jedeme dál a na silnici uvidíme agamu límcovou. Zastavíme. Sedíme nehnutě a já zkouším Bráchu: „O co, že ji nedoběhneš jako Sam?“

Petra se přidává: „Schválně, ukaž se, lovče!“

Brácha se chytá: „Připravte nahrávání.“

Petra pouští kameru, já beru foťák, Brácha se obouvá. Vše zkoordinujeme a pak odpočítáme tři ... dva .. jedna ... AKCE! Brácha vyskakuje z Autobusu, Petra natáčí, já fotím. Brácha běží po silnici ... už je u agamy ... už chytá agamu za ocas ... a agama nic.

„Ona je ňáká divná.“

Kouknu na agamu: „Aby nebyla divná, když je tuhá.“

Položíme agamu na písek, žádné zranění není vidět, tak rozděláme její límec, nafotíme ji, nakamerujeme a podrobně prostudujeme. Když chceme odcházet, Brácha zatouží ještě vidět agamino bříško, šťouchne do ní palcem, agama se zvedne, vteřinu zůstane stát, a pak na těch svých brčkách mastí pryč do buše. Teď zase vypadáme jako mrtvoly my. Logické vysvětlení je, že agamu nějaké auto nárazem omráčilo. Tím, že jsme ji odtáhli ze silnice, agamu nepřežvejklo nic dalšího. S krásným pocitem zachránců zvířátka odjíždíme. Brácha nám za odměnu pouští Made in Pade.

Vyjíždíme na kopec a před námi se otvírá krásný pohled na západ slunce. Okamžitě vyžaduju zastavení. Brácha sice brble něco o mých pitomých, dramatických západech slunce, ale brzdí. Je za to odměněn, protože o pět kilometrů dál nacházíme kemp s volným místem, se sprchama, s ohništěm, s komárama. A platit se má ráno. Co bude ráno?!

Spokojeně rozděláváme oheň, láhev vína a konzervu. Po večeři provádíme revizi.

Začínám: „Tak já mám štípance, uraženej palec a zalepenej ukazováček.“

Brácha: „Já mám štípance a nejšikmější oči.“

Petra: „Já mám puchejře a vyhrávám ve štípancích.“

Já: „Ale nikdo ste nekrvácel a já jo.“

Petra: „Ale já si furt propichuju puchejř.“

Já: „Ale neteče ti z něj krev.“

Brácha: „Ale oči jsou důležitej orgán.“

Uzavíráme souboj remízou, zkrátka jsme zrychtovaní všichni. Ovšem pouze fyzicky, naše dušičky jsou blažené, protože co může být krásnější, než být na cestě.

Před spaním se ještě snažím namazat štípance mastičkou proti svědění. Je tma a moc na to nevidím. Ale je to jedno, kam máznu, tam bude štípanec, nemůžu se splést.

Den porouchaného foťáku

Čtvrtek 15. listopadu

Ujeto: za včerejšek 194 km

celkem za dvacet čtyři dnů 7 494 km

Za úsvitu opouštíme kemp. Dobrej každej dolar. Přejíždíme deset kilometrů na parkoviště k vodopádům, teprve tady vytahujeme vařič a začneme chystat snídani. Přijíždí auto s rančerem a ten hned k nám. Spouští bandurskou, že jsme tady spali a to se nesmí. Bráníme se. Jenže co říct, když účtenku z kempu taky nemáme. Brácha vysvětluje, že jsme vstávali hrozně brzo a nyní jsme vlastně teprve přijeli do parku z Rum Jungle. Rančer se nechce vzdát. Sahá na blaťák Autobusu a stroze oznamuje: „Lžete! Máte studenej motor.“ No to je něco na Bráchu - automechanika. Odklopí kryt mezi svojí a Petřinou sedačkou a ukazuje: „Motor je totiž tady.“ Rančer natáhne ruku a prudce ucukne. Celou cestu jsme nešťastni, že se nám hřeje motor více než je zdrávo, Brácha v něm stále něco opravuje, Petru pálí pod zadkem, já si kvůli němu nemůžu dát vzadu nohy na podlahu! A teď poprvé jsme vděčni, že se nám motor nažhavil i za těch uprděnejch deset kilometrů.

Rančer se omlouvá a usmívá se. My omluvu milostivě přijímáme a usmíváme se taky. Poté nám popřeje hezkej den a přechází k dalšímu autu na parkovišti. Ti to budou mít horší, ještě ani neroztáhli záclonky a rančer je musí budit boucháním na střechu. To nevokecaj.

Při kafi se Bráchovi omlouvám, že jsem ráno hudrala, když mě v kempu nenechal jít ani na záchod. Brácha se směje: „Vidíš, přišel by za tebou, že musíme zaplatit za kemp, protože je ještě teplý prkýnko.“

Převlékáme se na cestu. To znamená, že si svlíkneme rozmačkané a propocené noční tričko a oblékneme skoro stejně rozmačkané denní tričko, které do deseti minut propotíme. Tričko stejně používáme, jen aby nás nedřely popruhy od baťůžků. Přes den jezdíme a chodíme v plavkách a i ty mi někdy připadají jako teplé oblečení.

Petra studuje stav svojí břišní kikirikýdy: „Ty puchejře se tak jako slily.“ Mlčím o svém podezření na pásový opar, a tak stanovuje diagnózu Brácha: „Já myslím, že se ti z toho vedra škvaří sádlo a tohle je škvarek.“ Asi o dva milimetry stihnul uhnout letícímu ešusu.

Vydáváme se na cestu pojmenovanou Shadows Creek Walk. Sestupujeme mezi skalami do kaňonu. Je zde milosrdný stín, takže v klidu pozorujeme klokany skalní. Tenhle malý druh klokanů se artistickými skoky pohybuje po skalách. Vůbec nechápeme, jak se mohou na tu vzdálenost trefit a udržet. Se stejným zájmem si prohlížejí oni nás, evidentně vedeni materialistickými sklony. Jenže my jsme si vzali jen pití, z nás nic nekápne. Leda pot.

Pokračujeme kaňonem podél potoka a Brácha odvážně pronese: „Chcete vidět, jak zabiju dvacet much jednou ranou?“ Nečeká na naši odpověď a plácne mě po zádech. Na mém tričku přibylo několik impresionistických obrazců.

Docházíme ke kaskádě vodopádů a okamžitě jsme ve vodě. Zapomínáme na krokodýly i na žraloky. Vedro je horší. Zatím tady potkáváme jenom na kameni se vyhřívajícího varana. Varan Mertensův (Varanus mertensi) se anglicky jmenuje Mertens Water Monitor, čili je to vodní varan. Tím pádem Petra vyžaduje, aby plaval: „Pošťouchněte ho k vodě. Já ho natočím, jak plave.“

Brácha se rozhlíží okolo a vítězoslavně hlásí: „Už mám šťourátko.“

S větví se přibližuje k varanovi a omluvně k němu hovoří: „To mě Petra navedla. Já za to nemůžu.“

Varan hupne do vody na první pošťournutí. Plave krásně připaženě jenom vlněním těla a kormidluje silným ocasem. Je vůbec legrační, protože má vzhledem k tělu malinkou hlavičku a vypadá jako model brontosaura. Asi tak 1 : 100. Mám v názvu téhle ještěrky trochu zmatek, někde je uvedeno varan, někde goana a já nevím, jestli se jedná o jedno a to samé zvíře nebo o dvě různá. Žádný průvodce mi v tom jasno neudělal a Sam je daleko. Zase budu muset doma navštívit kamarády z ochrany životního prostředí. Ti už mě podezřívají, že je zkouším. Z každé dovolené je zahrnu tolika dotazy, že dostanu občas i vynadáno. Ale vyloženě jenom mezi námi, já je obdivuju, protože oni fakt všechno vědí. Takže zatím to máme z Austrálie: rozdíl mezi aligátorem a krokodýlem, mezi goanou a varanem, mezi wallaby a kangaroo. Ti budou mít radost!

Mám na stehně tři srandovní štípance (mimo stovku dalších, které nejsou vůbec srandovní). Ty tři nalité pupence jsou těsně nad sebou a vypadají jako semafor. Jenomže všude svítí červená.

Přejíždíme k dalšímu vodopádu. Už na parkovišti nás cedule upozorňuje, že nemáme opouštět vyhrazené cesty, nemáme sestupovat k vodopádu a nemáme se nikde koupat. Tato buzerace není kvůli nebezpečí, ale z důvodu ochrany přírody. Žijí tu vzácné druhy rostlin a živočichů. Tak třeba přímo v jeskyni pod vodopády sídlí netopýři. Brácha svatosvatě slibuje, že tentokrát neporušíme žádné zákazy a opravdu půjdeme jenom na vyhlídku k vodopádu a zpět, cca jeden kilometr. S Petrou uvěříme chlapskejm slibům. Jsme nepoučitelné. Lehkovážně se vydáme na kilometrovou procházku bez čepice, bez pití, bez namazání a v plavkách.

Z vyhlídky ještě vcelku spokojeně fotíme Tolmer Falls, nádherný vysoký vodopád obklopený tropickou zelení. Spokojenost trochu pokazí Bráchovo zjištění, že na jejich foťáku je nasazen hnědý filtr. Dohadují se s Petrou, kdo z nich jako poslední činil pokusy a filtr nesundal. Přetínám hádku požadavkem, že chci zpátky k Autobusu. Rozpálený asfaltový chodníček odmítáme a důvěřivě kráčíme za Bráchou po takové sotva vyšlapané stezce. Tím pádem se asi nikdy nedovím, jestli v tom byl úmysl, nebo jsme fakt zabloudili. Mysleli jsme, že je to souběžná stezka s oficiálním chodníčkem, jenže když se ten jeden kilometr začal protahovat a my už jistojistě ušli tři, nevěříme tomu nikdo. Mně se chce navíc brečet a Petře omdlít. Brácha nás kavalírsky zachraňuje od přehřátí tvrzením, že tady musí být potok. Jdeme trávou, pískem, prostě typickým hadím domovem, a je nám to jedno. Potůček tady opravdu teče. Sice jenom takové mělké nedochůdče, ale nádherně čisté a s pískovým dnem. Leháme si do něho a je to slast ze všech slastí na světě nejslastovatější. Jenže ucítím štípnutí do zadku a v momentě vyskakuju. Než se ostatní stihnou podivit mému rychlému pohybu, jsou postiženi stejně. Brácha odvážně studuje příčinu. Já stojím na břehu a přemýšlím, jestli bylo v průvodci napsáno, že jedovatí vodní hadi žijí jenom v moři, nebo nejenom v moři. Brácha zjišťuje, že nás ožďibovali malí říční ráčci. Uvědomujeme si, že to je jistě jeden z důvodu zákazu koupání, ale uklidněně se rochníme ve vodě dál.

Jen Petra remcá: „Proč tak koušou?“

„A cos myslela, že budou dělat?“

„Třeba jen tak žužlat!“

Chechtáme se představě, až dojdeme na parkoviště a tam bude ten samý rančer jako ráno a bude říkat: „Vy jste se koupali!“ A my budeme zapírat, že nekoupali. A on nám sáhne na plavky a řekne: „Ještě je máte mokré. Půjdete se mnou!“ Sice se tomu smějeme, ale když docházíme k parkovišti je v nás malá dušička. Naštěstí z pěti smažících se aut není žádné rančerské.

Za jízdy chci převinout film a nastává katastrofa. Nejde to. Film se kousek převinul a pak už foťák jen beznadějně vrčí. Vyndávám rozpálené baterky. Po chvíli to zkouším znovu a za velkého chroustání se film převine. Jenže to není konec katastrofy. Průser byl totiž způsoben tím, že se vedrem odlepil těsnící molitan okolo okýnka kazety. Molitan se namotal do kazety i s filmem, film je v pr*eli a odkrytým okýnkem jde do foťáku světlo. Takže další focení je tamtéž. Já sem ten zajíček nešťastný. Ku*va fix!!!

Brácha s Petrou mě opět utěšují, že nechají přidělat svoje fotky, jenže to je pro fotografa slabá útěcha. Vždyť na focení je nejkrásnější ten okamžik napětí, kdy mačkáte spoušť. A ještě k tomu jste už asi pochopili, jak ti dva vrtáci fotěj, jednou na plech, pak s filtrama, pak to vyfotěj oba, pak ani jeden. Ách jó.

Vystupujeme u nejmajestátnějších vodopádů parku. Wangi Falls jsou napájené ramenem Reynolds River a z jejich vodní mlhy vyrůstá na úpatí srázu bujný deštný les. V místě dopadu vodní masy je udělané obrovské koupaliště, poblíž je obrovské parkoviště, obrovský bufet, obrovský kemping. Naštěstí vše téměř prázdné. Začala dešťová sezóna, která vyhnala turisty a přilákala krokodýly. U vody je naše známá cedule s krokodýlí hlavou. Kterej tydýt tvrdil, že v Litchfieldu krokodýli nejsou!?!

Ale pár lidí se koupe, takže pravděpodobnost sežrání právě nás se snižuje. Voda je krásně hluboká a dá se plavat. Brácha s Petrou samozřejmě už mastí se šnorchlem až pod vodopád. Já, která jsem si přečetla, že se tam za zvýšeného stavu vody vytvářejí víry, zůstávám u pobřeží. A jak jsem si tak namočila hlavu, ochladil se mozek a částečně začal plnit svoji funkci. Napadá mě skvělá vychytávka - zalepit okýnko ve foťáku naší nelepící černou izolepou na sítě. Máváním rukama přivolávám Bráchu. Ten okamžitě připlouvá, ale jenom proto, neboť si myslí, že jsem objevila krokodýla. Na můj dotaz znechuceně odpovídá, že izolepa je mezi nářadím vzadu v Autobusu a zase odplouvá mezi víry.

S vypětím všech sil a vypocením 2 litrů potu se mi podaří otevřít zadní dveře Autobusu, vydolovat krabici zahrabanou pod tunou jiných věcí, vytáhnout těžkou krabici ven, prohrabat veškeré nářadí a ... všechno marné, izolepa nikde. Chci doplnit tekutiny a sahám po kanystru s vodou vedle řidiče. A tam si v kastlíku, hezky pohodlně nahoře trůní hledaná izolepa. Já ho zabiju! Nebo aspoň přizabiju. Ale můj pokus se zdařil, izolepa v okýnku drží, a tak při ukládání krabice už ani nesakruju.

Po návratu k jezeru se ptám Bráchy: „Chceš tu izolepu vrátit tam, cos mně řek, že je, nebo tam, co opravdu byla?“ Moji dva živlové skončili s průzkumem vody a jdeme na průzkum deštného pralesa. Fotím vše, co potkám. Krásný záběr pavouků v jejich síti proti obloze. Nevím, jak se tenhle pavouk jmenuje česky, anglicky je to Golden Orb-weaving Spider (Nephila maculata). Jejich sítě jsou tak pevné, že se do nich chytí i malí ptáci. A vlastně jsem vyfotila jenom mamky, ty jsou velké skoro pět centimetrů a sedí v síti. Taťkové, měřící sotva jeden centimetr, se krčí na okraji.

Brácha si vykračuje v propoceném tričku s nápisem Alaska a obrázkem zasněžených hor. Proti nám jde pán, při pohledu na Bráchu se zastaví a ukazuje na tričko: „To není zrovna vhodné.“

Brácha se směje: „Právě naopak. To tričko mě chladí.“

Ale hlavně má tričko proto, že jsme si ráno při našem bloudění všichni přismahli ramena. Tentokrát jsme z cesty nesešli, takže máme okruh deštným pralesem v půlhoďce za sebou. Už nemáme ani co bychom potili. Vedro a vlhkost jsou tady téměř vražedné.

Jsme šťastně zase u vodopádu a hned lezeme do vody. Brácha i v aljaškovém tričku. Ono už teda potřebovalo vyprat. Dopadli jsme jako Bubáci a ještě ke všemu nás okolí prokouklo. Na břehu sedící slečny pozorovaly Bráchu a říkaly si něco o animals - zvířatech. Hned to Bráchovi bonzuju. Ten se nehodlá rozčílit: „To viděly šnorchl, tak říkaly, že jdu lovit zvířata.“ Nechám ho při tom.

Po dostatečném vymáchání se jdeme posílit k bufetu. Já si kupuju sendvič, ostatní zmrzlinu. Potkáváme našeho ranního rančera, který tady koketuje s dámskou částí personálu a usmívá se na nás. Brácha se ho ptá na cestu k dolům, na které se chceme podívat. Já Bráchovi česky šeptám: „Že se ho ptáš, vždyť ani neví, kde má auto motor.“

Na lavičce cpeme naše poživatiny, kecáme a sledujeme somrující kookaburru. Poprve ji vidíme zblízka. Vždycky jsme jen slyšeli její křaplavý řev, kvůli kterému se jí říká Chechtavej Jack. Jenže tahle se nesměje, tak nic nedostane.

Přistoupí k nám asi dvacetiletá holka a řekne: „Ahoj.“ Je to pecka, především proto, že jsme ji sledovali, když přijeli s klukem na motorce a bavili se normálně australsky. Vysvětluje nám, že žije s rodiči v Melbourne, jsou tady už sedmnáct let, ale ona jezdí občas do Čech k babičce. Když zjistíme, že bydlí v Melbourne ve stejné čtvrti jako strejda, divíme se náhodě. Dozvídáme se, že tady je se svým australským přítelem, ale ráno volala domů a v Melbourne je osmnáct stupňů. Divíme se ještě víc. Brácha na nás hned útočí: „Tak co, chcete zpátky?“ Já ti ani nevím. A to si neumím představit, že u nás doma už třeba mrzne.

Před odjezdem ještě studujeme poučné cedule. V parku je pokuta 1 000 klokaních doláčů, když lezeš nebo spíš, kde nemáš. Jsou tu obrázky ze života netopýrů. Žerou všechny možné noční živočichy, včetně ostatních netopýrů. Pak je tu o životě krokodýlů a u toho obrázky jejich potravy - ryby, ptáci, netopýři, prasata, buvoli a lidi. Tak zase popojedem.

Stále ještě v národním parku dojíždíme na parkoviště u dolů Bambo Creek Tin Mine. Od roku 1940 jsou opuštěné a slouží spíš jako skanzen. Těžil se tady čtrnáct roků tin, vytěžilo se ho 46 tun a hlavně nikdo nevíme, co tin je. Můj příruční slovník nepomáhá, takže se snažíme o identifikaci podle zařízení. Jenže kovošrot by nám napověděl víc než tyhle rezavějící zbytky. Vozíky, trubky, štoly. Geologická analýza půdy promnutím v dlaních a čuchnutím taky nepomáhá. Poznáváme tedy jenom to, co jsme už dávno věděli, že jsme blbci a v nevědomosti opouštíme doly. Zlato to určitě nebylo, tak co tady.

Brácha s Petrou se rozhodují pro návrat na parkoviště korytem potoka. Dostávám přiděleny jejich dva foťáky, kameru, zásoby a mám čekat u Autobusu. Bude-li na koho.

Zrychtovaně docházím na parkoviště a nikde nikdo. Shazuju náklad a využívám chvíle klidu k rychlému sežrání chleba s něčím. S posledním soustem přicházejí vodníci, takže se hltnutím málem zadusím.

Petra se ptá: „Máš oba foťáky?“

Naštvaně odpovídám: „Ne, jeden a půl.“

Brácha dotáhl kus větve. Zdá se mu ta pravá a jedinečná na didgeridoo. Chce si ji vzít dom. Bezradně stojíme nad větví a jsme z toho na větvi. Nevíme, jestli lze vyvézt větev nebo didgeridoo musí být pro vývoz už udělané. Brácha je muž činu: „Tak si koupím vodovky a fixy a poďobkuju si to.“ Rozhodnuto, větev jede s námi. Chvíli uvažujeme, zda tady nepřespat, ale bojíme se našeho známého rančera. Mohl by přijet na kontrolu, zvláště poté, co se ho Brácha vtipně zeptal na cestu.

Takže se další cestou vracíme k Rumíčkové Džungli. A jen abyste nezůstali nadosmrti blbí jako my, předčasně vám prozradím, že jsem po návratu zjistila Tin = Cín. Fotíme se u cedule, tentokrát ne já s Petrou, ale o vyfocení loudí Brácha. Chce obrázek na křižovatce, kde jedna směrová cedule ukazuje vlevo do Rum Jungle a druhá do Batchelor, které prý v překladu znamená Starý mládenec. Bráchovi kombinace měst Rumové džungle a Staromládenectví připadá natolik legrační, že si z fotky hodlá udělat novoročenky.

O kousek dál to zase nezvládnu já. Jenže si představte: v dáli oranžový západ slunce, v popředí pravá, australská, větrem poháněná pumpa na vodu a ke všemu štěstí vedle ní palma. Řvu: „Zastav!“ Beru boty, foťák a vyskakuju z Autobusu, ještě když se kola točí. Zbytek posádky za mnou. Musíme vypadat jako výsadek rychlého vysazení. Ono je totiž slunce těsně nad obzorem a to jde o minuty. Vybíháme na jedinou vyvýšeninu v okolí a snažíme se zachytit všechnu nádheru.

Slunce zapadlo. Snímky vyplácány. Konečně je čas podívat se po sobě. Já mám jen jednu ponožku, Petra je ve spodním prádle, Brácha je bos, a proto asi taky jako první poznává, že jediné vyvýšené místo je mraveniště. Okamžitě jsme dole a snažíme se setřást mravenčí dělníky. Výhodu má Petra, v jejím negližé mají mravenci málo schovek. Ostatně já už jsem ve spodním prádle taky. Brácha nadává: „Ta nás dobře zblbla s těma západama. Ještě že to nebylo termitiště, než bysme nafotili ty její dramatický západy slunce, mohly z nás bejt handykepy.“

Potmě dojíždíme k městečku. Potřebujeme načepovat, nakoupit, najíst se a zatelefonovat. Máme kontakt na nějakého háčka v Darwinu jménem Máňa, u kterého bychom se mohli stavit. Hned u silnice objevujeme budku. Brácha odchází telefonovat a my mu radíme: „Hlavně mu řekni, ať na víkend nikam nejede. Že bude mít vzácnou návštěvu.“

„A ať prošťouchne odpad ve vaně.“

Jenže telefonování není jednoduchá záležitost. Budka je jediné světýlko v okolí a tím pádem se do ní slétly mouchy z široka daleka. Brácha telefonuje v kukle. U Máni doma je ovšem jenom záznamník a zrovna, když si Brácha chce podle jeho hlasu zapsat číslo mobilu, projede po silnici kamión. Další pokusy v této budce Brácha odmítá.

Pokračujeme k benzince. Jako sehrané soukolí hodinového strojku vykonáváme každý svoje funkce. Brácha čepuje, já meju okna, Petra zapisuje stav a platí, já vyklepávám sedačku, Brácha kontroluje olej. Až odletím, budou si muset někoho najmout. V sousedství jsou stolečky a v řadě naskládané staré, biografové lavice. Rozhodujeme se pro večeři. Studenou vodou rozmícháme bramborovou kaši, k tomu nakrájíme konzervovou šunku a otevřeme sklenici okurek. Moje a Bráchovo nejmilejší jídlo. A tentokrát nám Petra vydala šunku i mimo neděli. To se máme!

Každý si můžeme vybrat řadu v biografu, takže si při jídle libujeme a Brácha prohlásí: „Copak dneska promítaj?“ Jen co s těmito slovy zvedne hlavu k obloze, lituje. Je mu jasné, co bude následovat.

Nemůžu ho zklamat a vzdychnu: „Mohli by dnes dávat Jižní kříž.“

Petra tvrdí, že to nemá zapotřebí a že se půjdem zeptat. Mezi chodama spolu odcházíme za benzinářem. Aby to nevypadalo moc blbě, kupujeme v jeho krámku mléko a pivo. Ptá se nás, odkud pocházíme a nad odpovědí zajásá. Jsme jeho první zákazníci z Čech. S Petrou se na něho usmíváme, jestli se taky můžeme na něco zeptat. Pumpař je ochota sama.

„Prosím vás, nevíte, kde je na obloze Jižní kříž?“

Pumpařovi ztuhne úsměv: „To je dobrá otázka. Ale já na ni nevím odpověď. To je ostuda.“

V duchu s ním souhlasím. To teda je, má ho na vlajce, která visí ve výloze, a neumí ho na obloze najít.

Tak jsme s Jižním křížem nepochodili. Jdeme tedy s Petrou umýt nádobí a Brácha se vydává do blízkého hotelu volat Máničce. Vrací se s nepořízenou, ale přesvědčuje nás, že tam s ním musíme zpátky. V hotelové hale nám ukazuje staré fotky obce a hlavně místního dolu. Jezero, v kterém jsme se včera koupali, pamatujete - záhada lochnesky, tak to je starý důl na uran. A já si říkala, že mě přestala bolet záda. Možná i Brácha s Petrou konečně přestanou hledat baterku a budou si svítit sami. Vzájemně.

Taky se v okolí těžila měď a tin. Druhý telefon na Máňu máme, ale stále není k zastižení. Najíždíme na Stuartovu silnici a za noci jedeme k severu. Na zítřek máme v plánu teplé prameny a chceme dojet co nejblíž. Začíná pršet, déšť se mění v liják, liják v lijavec. Příkopy se plní vodou. Zůstáváme stát na parkovišti u odbočky k pramenům. Máme strach opustit hlavní silnici, Autobusek neumí plavat.

Na spaní je brzo, ale ven se nedá vystrčit nos. Při světle blesků si vzájemně předčítáme informace z průvodců. Brácha se děsí toho množství vody. Já ostatně taky, ale snažím se ho utěšit: „Když bude nejhůř, mám s sebou stan. Podle návodu má vydržet tři metry vodního sloupce. A podlážka dokonce pět. Do osmi metrů záplav můžeme bejt klidný. No worries, mate!“ Jako utěšitelka jsem se neosvědčila.

Po večerníčku si dáme pusu na dobrou noc a já všem přeji, ať se jim zdá o Mackovi. Petra se rozespale zeptá: „A o čím?“ Usínáme spánkem spravedlivých. Ale hlavně unavených.

Pijavicí den

Pátek 16. listopadu

Ujeto: za včerejšek 217 km

celkem za dvacet pět dnů 7 711 km

Vyspala jsem se skvěle, ale zvláštně. Zdály se mi tak živé sny, že jsem se vzbudila a naprosto jsem nechápala, kde a kdo jsem. Musela jsem jít ven, nabrat kyslík a vzpamatovat se. Za chvíli přichází Brácha. Omlouvám se, že jsem ho vzbudila.

„To nebylo tebou. Já vstal, abych se nezbláznil. Mně se ti zdál úplně živej a barevnej sen.“

Ještě je tma, vlhko po dešti a my dva s Bráchou sedíme na nárazníku a vypravujeme si sny. Oba byly pěkné a oba pracovní.

Když se začne nad obzorem šeřit, rozhodujeme se odjet. Budíme Petru, která si protírá oči a vypravuje, že se jí zdálo o Julii Roberts. Někde natáčela, teda Julia, Petra u toho asistovala a Julia tam zapomněla bílý, mohérový svetr. Petra se vypravila za Julií svetr vrátit. „V tom ste mě, vy pitomci, vzbudili a Julia Roberts je kvůli vám bez svetru.“

Při jízdě Petru utěšujeme, že Julia má určitě svetry aspoň dva. I když možná mohérovej jenom jeden. Za chechtotu dojíždíme k teplým pramenům Berry Springs. Je krásné ráno, sluníčko se teprve prodírá nad obzorem, po nočním dešti zbyly jen kalužiny a vlhký vzduch. Na parkovišti chystáme snídani. Petra se Bráchy demokraticky ptá: „Chceš vločky nebo vločky?“

Nerozhodný Brácha odpovídá: „Nechám to na tobě.“

Zato somrující ibisové australští se tváří, že by si dali oboje. Když z nás nic nevyloudí, svým dlouhým, zahnutým zobákem proďoubávají hlínu, kde hledají hmyz.

V plavkách odcházíme k pramenům a první, co vidíme, je varování, že jsou ve vodě krokodýli. A oba. Těch už se asi nezbavím. V klidu se vykoupu až doma ve vaně. Do toho začíná Brácha na travnatém porostu tančit něco mezi cifrováním a brejkováním. Smysl pochopím, až když k pohybům přidá nářek: „Sundejte ze mě to zvířátko!“ Má na noze přisátou pijavici. A on je zrovna tak strašně nemá rád, užil si jich dost minule v Queenslandu. Petra běží do Autobusu pro sůl. Pijavice se posolí ne kvůli lepší chuti, ale slaná se okamžitě pustí.

Studuju Bráchova vetřelce a uvažuju: „Může mít pijavice vzteklinu?“

Na vzteklinu spíš vypadá Brácha: „To nevím, ale slintavka jí kouká z očí.“ Brácha hází upírku do vody: „Neumí plavat. Odzkoušeno. Ale rybám chutná. Taky odzkoušeno.“ Flek po pijavici ještě dost dlouho krvácí. Taktéž odzkoušeno.

Lezeme do vody, Brácha na krev vábí krokodýly, ale marně. Jediní, koho ve vodě potkáváme, jsou varani Mertensovi. Ale řeknu vám, když plavu se šnorchlem a uvidím před sebou ve vodě skoro metrového varana, málem je po mně. Možná i po varanovi, podle toho, jak rychle změnil kurz a svým připaženým plavacím stylem mastí pryč. Při představě, že bych takhle uviděla krokodýla, který by naopak mastil ke mně, raděj vylézám z vody. Opatrnou chůzí po špičkách se dostávám k lavičce, kde s nohama na stole čekám příchod zbytku výpravy. Ty nohy na stole nejsou jen kvůli pohodlí, ale hlavně protipijavicí opatření. Tyhle mrchy totiž nejsou ve vodě, tady je vlhkost vzduchu taková, že jim to je vcelku jedno a číhají na svoji kořist v trávě. Při podrobnějším průzkumu jsou i vidět. Černá, asi cenťák dlouhá tělíčka, se jedním koncem drží země nebo traviny a druhý konec vztyčují. Vypadají jako píďalky. Jak jde kolem něco živočišně teplého, volný konec se ho bleskurychle chytne a ten druhý se pustí. První, co pijavice po přisátí udělá, je vystříknutí látky proti srážlivosti krve, takže se jí pak dobře saje. A proto taky rána i po odtržení savice tak dlouho krvácí.

Za chvíli dlouhými skoky dorazí Brácha a Petra. Uvažujeme, kudy to je nejblíž k bezpijavicí cestě s pevným povrchem. Okolo záchodků to typujeme na padesát čapích, a tak tímto směrem a stylem vyrážíme. Ibisové koukají, proč se po nich opičíme, a Petra na mě za běhu volá: „Víš, já ti nepřeju nic špatnýho, ale měla bys zažít všechno.“ Doufám, že mě některá z pijavic pomstí.

U Autobusu následuje prohlídka. Hurá, žádný cizopasník! Můžeme pokračovat. Směr Territory Wildlife Park. Podle prospektů je to 400 hektarů přirozené buše s ukázkama zvířat Austrálie. Mohutné poutače nás vedou na stejně mohutné parkoviště. Chystáme si zásoby vody a jídla na výpravu do parkové buše. Brácha si dokonce stříhá nehty. Náš údiv nad tímto jeho neobvyklým úkonem suše vysvětluje: „Co kdyby tam byla nějaká nádhernice úhledná.“ V ten okamžik do vedlejšího auta nastupují dvě samotný holky a odjíždí. Brácha zastaví nůžky před pěticentimetrovým nehtem pravého palce, smutným zrakem sleduje mizející auto a ještě smutnějším hlasem pronáší: „Sakra, měl jsem šanci změnit kurník.“

S Petrou jeho nářek ignorujeme a bavíme se mezi sebou.

Petra: „Ty by mu ty jeho medy ještě chvíli žraly.“

Já dodávám: „Možná by si kvůli nim i čistil zuby. A já bych při zapisování nemusela přemýšlet, jaké i v přísudku, jely bychom samy dvě a bylo by to jen tvrdé y.“

Brácha dodává: „Jo, byly byste jak dvě tvrdý y.“

Dýl se to vydržet nedá a všichni tři se tlemíme jak prdlouši. Chachachacha ...

Pomsta na sebe nenechá dlouho čekat. Kupujeme vstupné. Velikost vstupného je přímo úměrná velikosti parku, takže se opět hlásíme jako studenti. Paní chce vidět průkazky. Petra střelhbitě vytahuje svoji a Bráchovu, já střelhbitě sundávám baťůžek a hledám svoji neexistující. Paní čeká. Zatímco se přehrabuju v útrobách svého zavazadla, slyším Bráchu, jak paní vysvětluje: „To je moje Sestra. Takhle to s ní je už odmalička, pořád něco ztrácí, a pak to zase pořád hledá. Já s ní mám takový trápení, neustále na ni musím dohlížet.“ Skřípu zubama a už jsem schopna odříkat obsah baťohu nazpaměť. Když Brácha pokračuje ve vysvětlivkách tím, jak ho dokážu svým nepořádnictvím rozčílit a co všechno by mně v té chvíli byl schopen udělat, paní s úsměvem mávne rukou a podá nám tři studentské lístky. Hned za rohem se pustím do výčitek: „Kvůli patnácti dolarům ze mě děláš debila.“

Brácha se upřímně podiví: „Já z tebe nic nedělal, říkal jsem pravdu.“ Hodím ho prvnímu krokodýlovi.

Podle programu dne zjišťujeme, že u pavilonu plazů bude předváděčka. Tím je jasný cíl. Jenže podle plánku se nám pavilon nedaří najít. Rozloha je šílená a jelikož jsme se rozhodli jít pěšky, opustili jsme i silnici, po které vozí návštěvníky mikrobus. Poklusem se konečně přibližujeme k budově s nápisem Reptiles. Sice už po stanovené hodině, ale naštěstí těsně s příchodem krotitele. Ten všechny vítá a vysvětluje, že za někoho zaskakuje, takže neví, jak to dopadne. Všichni ustupujeme o krok dál. Opět je největší atrakcí několikametrová krajta - Carpet python. Asi to je obvyklé předváděcí číslo, takže nám zase krotitel ukazuje, že nejedovatému pythonovi jsou na bocích huby vidět zuby. Jenže se musíme podívat tak zblízka, že v okamžiku, kdy zjistíme, že to není python, je pozdě. Ženské části posluchačů připadá velmi pikantní informace, že python má dva penisy. Ale v jeden okamžik používá jen jeden, nedělá to paní pythonové dvouma najednou.

Po exibici, která dopadla dobře, ještě bez reptání obhlídneme všechny reptaily v teráriích a jdeme k další optimistické expozici, k pavoukům. Tady se poprvé setkáváme tváří v tvář, fuj, s pavoukem, o kterém mluvil Sam. A Sam nelhal. Malá mrcha se jmenuje Mouse spider (Missulena occcatoria), ale kousadla má větší než celé tělo. Po jeho kousnutí se na dvanáct měsíců ochrne, kousanec se nehojí a způsobuje gangrénu. Už chápeme, proč se Sam nebojí krokodýlů, ani hadů, ale jen pavouků. Já se zatím bojím všeho. I Bubáků.

Chvíli vydržíme na ukázkách ptáků. Těch opeřených. Nejlepší je Black Breasted Buzzard Kite (Hamirostra melanosternon, luňák nevím jaký), který předvádí, jak si kamenem rozbije vejce emu a slupne obsah. Tady to neukazuje přímo na vejci, ale jenom na podkladku.

Vstupujeme do klokanova. Obrovského oploceného prostoru, který je na jednotlivé revíry rozdělen ploty s dvojitými dvířky. Podle druhu klokanů, aby se nepomíchaly. Chci se s některým vyfotit, lákáme je českými sliby: „Kluci pojďte, máme cukříček. Puťa, puťa.“ Jenže klokan přihopká, vidí, že máme prd a odhopká. Musím urvat šťavnatou eukalyptovou větvičku, abych jednoho získala k pózování.

Dál jsou atrakce nejen oplocené dokola, ale i nahoře. Voliéry s ptáky jsou rozděleny podle klimatických pásem. Ale nepředstavujte si voliéru, jakou má váš soused, který chová korely! Tady je jedna voliéra velikosti asi tak naší zahrady, a ta má 1 800 m čtverečných. Opět se tam vleze dvojitými dvířky tak, že za sebou nejdříve venkovní zavřete a teprve potom otevřete vnitřní. A už se dostáváte do světa ptáků a rostlin třeba horských oblastí Jižní Austrálie nebo suchého Středu. Zrovna, když obdivujeme ptačí svět tropických oblastí, začne stylově tropicky pršet. Na chvíli nás to pobaví. Ovšem konec zábavy nastane, když se Brácha ohne a začne hystericky ječet: „Sou tady! Sou tady! Pryč! Okamžitě pryč!“ Ohnu se taky a vidím, jak se na povrchu chodníčku tyčí černá číhající tělíčka pijavic. Bereme nohy na ramena ... teda kdyby to tak šlo doslova, bylo by to nejlepší, jenže my musíme po těch nohách běžet, a tak se snažíme dotýkat země co nejmenší plochou a co nejmenší čas. Náš styl připomíná úprk oživlých kuřat z rozpáleného grilu. Řechtáme se a kličkujeme mezi pijavicema. Anglicky se pijavice napíše leaches a řekne líčís. Tady na nás mají políčíno fest.

Promočeni doběhneme na mikrobusovou zastávku, vyskočíme na lavičku a pod střechou čekáme na spásu. U lavičky je krabice s malými pytlíčky. Moje zvědavost mě donutí ještě jednou vstoupit mezi krvesajky a urvat jeden sáček podobající se cukru ke kafi. Jenže v něm není cukr, ale sůl. Aha, takže místní pijavice jsou známé. Naštěstí sůl nepotřebujeme. Brácha nás varoval včas. Tvrdí, že není tak zbabělej, ale že mu je odporné, když se pijavice odtrhává a ona se natahuje jako žvejkačka. Pendreková.

Mikrobusák se nám směje, když osvědčeným stylem doskáčeme do jeho vozidla. Jsme v něm sami, takže si můžeme poručit, že chceme přímo k východu. Po dalším přesunu do našeho Autobusu měníme mokré prádlo za vlhké a radíme se, co dál. Chtěli bychom ještě před Darwinem navštívit konečně nějakou tu krokodýlí farmu a prý další teplé prameny. Počtem teplých pramenů mně tato dovolená začíná připomínat pobyt u Bráchy v USA a remcám. Nechci prameny, chci krokodýly! Jenže jsem přehlasována.

Naštěstí je odpoledne, prší a je tma, takže dnes nic nehrozí. U prvních známek civilizace dokupujeme zásoby a já si kupuju nový sešit. Je to hrozné, ale už jsem popsala pět sešitů. To abych si zase zlomila nohu, jinak to nedám dohromady. Jedině zlomená noha mi po návratu z USA umožnila všechno sepsat.

Po dalších pár kilometrech objevujeme krokodýlí farmu. Zavřenou. Ukempujeme se na příjezdové cestě a doufáme, že nemají na noc vypuštěného hlídacího krokouše.

Sice je zataženo, ale já provokativně nadhazuju téma Jižní kříž. Brácha vzdychne a houkne na mě: „Neotravuj a najdi si ho doma na internetu.“ Zato mu přeju, aby se mu zdálo o metr dlouhejch, pendrekovejch pijavicích.

Den tří D (dojezdu do Darwinu aneb dopadlo to)

Sobota 17. listopadu

Ujeto: za včerejšek 37 km

celkem za dvacet šest dnů 7 748 km

Probouzíme se sluncem a teplem. Ten Brácha je fakt dobrej, večer odhodí spacák jako nepotřebný a v noci ze mě stahuje Bambusku. Moje vyčítání probudí i Petru. Hned se ptám: „Tak co, vrátila si Julii Roberts ten svetr?“ Nevrátila, lakota jedna.

S Petrou zjišťujeme další průšvih. Nejenže nevrátila svetr, ale taky nekoupila vločky. Mažeme chleba paštikou. Po předložení Bráchovi tento nemůže věřit svým očím, ani svému štěstí a slastně vydechne: „Jééé, chleba!“ Pro mě je to spíš čára přes rozpočet. Myslela jsem, že svoji knížku nazvu ‚Přežili jsme na vločkách‘.

Horší, že na farmové ceduli je informace o otvírací hodině: v devět otevřeno a ve dvě odpol. krmení krokodýlů. Jelikož ještě není osm dopol., padá volba na nedaleké teplé prameny. Ách jo!

Na parkovišti u Howard Springs se moc nezdržujeme. V plavkách jsme od rána a nic jiného není potřeba. Přicházíme k vybetonované, koupací části pramenů. Já nevěřícně hledím do vody a připadám si jako doma. V Přívratě u rybníka. Voda tomu odpovídá barvou i hustotou. Hnědozelenej humus! Podobnost kazí jenom ryby. Stříbrné baramundy plavou u hladiny a jedna by vydala tak za pět kaprů. Baramundi australský (Scleropages leichhardti) mají taky na rozdíl od kapra tlamu umístěnou nahoře, ve výšce očí. To je proto, že loví hmyz z hladiny. A ještě jedna pikantnost: jejich vajíčka se vyvíjejí v tlamě samečka. Celou dobu jejich vývoje sameček nežere, protože místo tlamy má inkubátor. Dovedete si to představit? Žeby chlapi nežra ... teda nejedli, aby mohli odnosit děti?! To by lidstvo vyhynulo.

Brácha obešel břeh, ale zjistil, že voda je všude stejné kvality, spíš nekvality. Zvykli jsme si tady všude na krásně průhlednou, čistou vodu a do téhle močůvky se nám nechce. Během rozmýšlení krmíme baramundi salámem. Ne že bychom byli takový hauři, ale on je salám už barvy zdravě zelené. K baramundám se přidávají želvy, které se za salámem začaly sjíždět z daleka, široka, hluboka.

Přecházíme k návštěvnickému centru, u kterého je dětský bazének, naše naděje na zchlazení. Jenže zjišťujeme, že naše naděje je chlorovaná tak, že z ní štípou oči už při podívání. Máme výběr mezi močůvkou a chlórovkou. Konečně Brácha s Petrou usuzují, že na teplé prameny kašleme. Jsem zachráněna!

Abychom odsud neodešli úplně s prázdnou, rozhodujeme se alespoň k dvoukilometrové procházce tropickou džunglí. Bráchův cíl je mi jasný: vidět pythona. Netají se tím, že dokud jeho cíl nebude splněn, nebude mít klid. Ani my.

Kvůli dvěma kilometrům jsme se neobtěžovali vracet k Autobusu s věcma, takže jdeme tak, jak jsme byli nachystáni na prameny: páskové boty, na krku vodní brýle, v ruce šnorchl. Uprchlíci z blázince. Petra po cestě fotí rozkvetlou planou cibuli a my s Bráchou přecházíme potok. Zastavím se uprostřed můstku a chytám Bráchu za ruku. Ve vodě je had! Jenže postřehl i on nás a zavrtal se do bahna. Stojíme nehnutě, had se po chvíli vynoří a mastí ke břehu. Já se rozbíhám pro Petru, Brácha valí k místu hadova přistání. Petra začne natáčet a Brácha šťourat v porostu, ale nic.

Petra nadává Bráchovi: „Ty šťouro, vždyť jsem ho nenatočila.“

Brácha nadává Petře: „Ty loudo, co se tak loudáš a pak ani hada nenatočíš.“ Had je v čudu, zato parta komárů se nás drží až zpátky k Autobusu. Šťastni opouštíme betonový žabinec kombinovaný s komářištěm.

Jsme opět u krokodýlů. Tentokrát vjíždíme až před recepci a chystáme se na delší pobyt. Mažeme se krémama firmy Stockhausen, které mi věnoval na cestu zástupce firmy a můj manžel, což jsou jeden člověk. Brácha vysvětluje, že všechny americký opalovací krémy štípou do očí, a pak mají jeden drahý, speciální na obličej. Pochvalujeme si, že Stockhausenem se můžeme zmazat jak pilky a jsme v pohodě. Předávám všechny krémy Bráchovi, já už je do pondělka nebudu tolik potřebovat. Brácha si s krémama stoupne před Petřinu kameru a spustí: „Děkujeme našemu šponzórovi Karlu Pelikánovi a firmě Stockhausen za skvělé namazání.“ Náš první reklamní šot.

V rámci mazání Petra zjistila, že se ji kikiridí puchýře rozlejzají od pupíku nahoru. Některé zasychají, jiné začínají mokvat. Nic hezkého.

V recepci platíme vstupné a turniketem vstupujeme do prostoru farmy. Turniket je počítací a Petra nás upozorňuje, že stejnej mají i na odchodu. Zřejmě porovnávají, jestli souhlasí počet příchozích a odchozích návštěvníků. Jestliže návštěvníků odchází míň, sníží krokodýlům příděl potravin.

Prohlížíme si kapitální kousky. Třeba tenhle má čtyři a půl metru a přivezli ho sem v roce 1982, protože někde žral krávy. Další obr je bez nohy. Ufikl mu ji lodní šroub, když v přístavu napadal lodě, protože v nich viděl konkurenci. Další kusanec se jmenuje Burt a je to filmová hvězda z filmu Krokodýl Dundee. Jeden krokodýl se jmenuje Snowy, což znamená sníh a jméno odpovídá vzhledu. Snowy, celým jménem Snowy Mac Arthur, je celý bílý, ovšem prospekt tvrdí, že je zlatý. I zuby má jak právě vyčištěný.

U dalšího klazouna je cedule, že už zranil tři samice. Brácha chlapsky kolegiálně konstatuje: „Asi se mu nelíbily.“ Hmmm, nebo je teplej.

Ohrady se sladkovodníma krokodýlama jsou taky zajímavé. Freshie jsou menší, ale zase jich je v ohradě hodně. Jsou dokonce těsně u pletiva. Loudím: „Dneska jsem ještě nic významnýho nezapsala do deníčku. Nechcete si ho pohladit?“ Nechtěj, padavky.

Prozkoumáme krokodýlí líhně a odchovny a už se těšíme na krmení. Zatím jdeme nakrmit sebe. V bufetu je totiž nabídka jídel z krokodýlů. Doufáme, že ne z uhynulých kusů. Já si objednávám smaženého krokodýla a při přejímce se ptám paní: „Z jakého krokodýla to je? Ze slanovodního? Já jen jestli si ho mám přisolovat nebo ne.“ Paní se směje a podává Bráchovi krokodýlí burger. Brácha k němu vyžaduje na pití Croca-Colu. Paní má další záchvat.

Krokodýl chutná fakt dobře, trochu jako kuře. Jenom masová vlákna jsou delší, proto po dojedení sháním párátko: „Mám krokodýla v zubech.“

Brácha mě chlácholí: „Opačně by to bylo horší.“

Prohlížíme si vypreparovanou kostru krokodýla Charlieho. Bylo mu devadesát let a když se rybářům zapletl do sítí na baramundy, zastřelili ho. Jenže to už bylo po vyhlášení ochrany v roce 1971 a rybář za to dostal rok vězení.

Všechny výrobky, nabízené ve zdejším obchůdku, jsou z krokodýlů, které si sami odchovali. Ceny jsou ale docela divoké. Koupit si takovou peněženku z krokodýla, tak už do ní nemám co dát. Pásky, boty, klobouky, všechno je umělý odchov, v přírodě si málokdo troufne krokodýla zabít. I když některá média vytváří okolo krokodýlů hysterii. Čteme si výstřižky z novin: V Berry Springs, kde jsme se koupali včera, byl viděn 1,6 metrů dlouhý sladkovodní krokodýl. Na sladkovodního to je klacek. Další titulek vyřvává „Terror in Kakadu“. Je zde hrůzostrašně popsáno a vyfoceno, jak krokodýl v Jim Jim Falls, kde jsme se koupali před týdnem, napadl a zranil britskou turistku. Jenže paní recepční nám vysvětluje, že tady už není napsáno, jak turistka přes všechna varování šla až ke krokodýlovi a překročila vlastně hranici jeho teritoria. Paní nám vysvětluje, že krokodýli jsou hodní a pokud se necítí ohroženi, člověka nenapadnou.

Vracím se ze záchoda a Brácha s Petrou něco schovávají pod stolem a tváří se záhadně. Že by mně něco koupili? Třeba krokodýlí kabelku? Nebo pásek? Či snad lodičky? Netrápím se dlouho. Petra vytahuje žlutou varovnou ceduli, které již týden potkáváme na každém kroku. Cení se z ní mořský krokodýl a pod ním je nápis „CROCODILES! NO SWIMMING!“ To je bomba! To až dám v Přívratě k rybníku i neangličtinář pochopí, že v něm jsou krokodýli a nemá se tam koupat. Co je proti tomu každoroční oznámení hygienické stanice o zákazu koupání kvůli výskytu sinic.

Zatímco se takhle bavíme, paní recepční běží vyděšeně ke dveřím. Bleskově ji následujeme v očekávání nenadálé atrakce. Paní recepční se za dveřmi zastaví a strachy bez sebe vystříkává sprejem otvor mezi zdí a dveřmi. Pavouk! Ptáme se, jaký druh to byl. Paní prý pavouky zabíjí bez rozlišování. Nejnebezpečnější je mouse (to už taky víme), ale kdo by se s tím studoval. Vzhledem k tomu, že před chvílí tak láskyplně mluvila o krokodýlech, a teď ji přivedl k infarktové situaci pavouk, měl asi Sam pravdu. U nás se říká – zabít pavouka přináší smůlu, a proto je doma nevraždím, ale házím z okna (z druhého patra). V Austrálii je smůla pavouka nezabít, protože pak on zabít vás. Ještě že už máme v Autobusu sítě!

Vracíme se do areálu na krmení. U některých ohrad už jsou připraveny kbelíky s mrtvýma slepicema. Brácha se snaží krokodýly vylákat boucháním do pletiva, ale nezabírají: „Leda bych jim hodil slepici.“ A pak se podívá na nás dvě: „Která se obětujete?“

Jsou už dvě hodiny a nikde nikdo. Poňoukám Bráchu: „Tak tam vlez.“

Petra pohrdlivě říká: „To bude muset bejt ňákej svalnatej borec.“

Brácha si ze své výšky změří Petru chladným pohledem a hlubokým hlasem pronese: „Abych jim neušetřil maso. Já přece mám svaly!“

Na to se podivím: „A proč si je na dovolenou nebereš?“

Brácha zařve: „A dete tam obě!“ Bavíme se představou, že by přišel krmič, Brácha by tu stál sám a hlubokým hlasem by pronesl: „Už nemusíš krmit.“ Do našeho smíchu přichází krmič, teda krmička, ještě starší a ještě hubenější než já. Rozdílnost našich představ se skutečností nám způsobuje další záchvat smíchu. A když krmička vezme kbelík, vleze za plot, vytáhne slepici a připlave krokodýl, čuchne ke slepici a odplave, tak to už fakt nemůžeme.

Jenže to byl začátek. Za dalším plotem stojí krmička na takovém můstku a nad vodou drží nataženou ruku se slepicí. Na hladině je vidět připlouvající oči. Najednou se oči vymrští a krmička je bez ... slepice. Ruku stihla ucuknout. Tak to bylo dobrý!

Ještě nám ukázala několik podobných výstupů a náš respekt k ní prudce vzrostl. I ke krokodýlům. Snažíme se fotit dírama v plotě a doma budeme vykládat o svém hrdinství. Naposledy si na rozloučenou projdeme celý areál, vyfotíme poslední snímky a jako vždy, začne pršet. Měla jsem si v posledních dnech zaznamenávat hodinu deště, připadá mi to dost pravidelný.

Loučíme se s paní recepční a přebíháme do Autobusu. Naštěstí jsme stále na Stuartově silnici a sotva třicet kilometrů od Darwinu, tak jsem klidná. To už bych i doplavala. Nebo dopádlovala na krokodýlovi.

Jenže stále ještě nejsme domluveni s Máničkou. Zastavujeme tedy v městečku Palmerston u obrovského nákupního centra. S Petrou míříme do lékárny. Petra po cestě uvažuje, co jim má vlastně ukázat. Já jí jako starší a zkušenější radím: „No podle toho jakej bude prodavač, když mladej a hezkej, vyval na něj puchýře na prsou, když starej nebo nedej bože ženská, ukaž jenom špeky.“ Před dveřmi do Pharmacy se musíme vyhihňat, a pak hrdinně vstupujeme dovnitř. Lékárník je ta nejhorší kombinace - stará ženská, a tak Petra nesměle nadzvedává tričko nad pupek. Já nemůžu vydržet a směju se do vitríny na lahvičky s lékama. Dostáváme jakousi protikikiridí mastičku za šest dolarů.

Brácha zatím zkoušel Máňu, ale nic. Tak volal zpátky do Sydney Rákosce, zda nemá v Darwinu nějaké jiné kontakty. Nemá a Máňu už taky mnoho let neviděla. Sedíme zkroušeně u sloupu. Možná bychom to taky nějak do odletu přečkali na divoko, ale ve městě je to riziko. Hrozí okradení nebo policajti. Poslední pokus. Na druhém konci je Máňa a prý máme klidně přijet. A když už pojedeme, máme po cestě vzít kartón piva. Je vyhráno! A přestalo pršet.

Poslední kilometry po Stuartově silnici zpestřuji čtením z průvodce. Původně jsem myslela jen tak, abychom věděli, do jakého města jedeme, jenže pak jsem došla k pasáži: „Na severu města leží rezervace East Piont Reserve, odkud lze vychutnávat rudé západy slunce, kterými je Darwin pověstný.“ Všichni se koukneme na hodinky. Zbývá třičtvrtě hodiny. Brácha porušuje všechny silniční zákony, Autobus porušuje všechny fyzikální zákony a Petra překonává dosavadní rekord v mlčení. Řítíme se neznámým městem, neznámým směrem a na neznámé místo. Největším utrpením je průjezd samotnou rezervací, kde je omezena rychlost na minimum, vrchol kopce máme na dosah a slunce se začíná dotýkat vln. Zastavujeme na parkovišti, každý popadne foťák a vyskakujeme. Přesně! Díky, Brácha!

Fotíme moje nejoblíbenější záběry, dokud je aspoň náznak světla. Potom se Petra s Bráchou vrací k Autobusu chystat večeři. Slunce už zapadlo a já zůstávám stát na útesu. Neodjedu! Nemůžu! Nechci! Zamilovala jsem se do tohodle kontinentu! Vždyť u nás už bude zima, třeba i sníh, chata bude zachumelená ... sejkorky už asi seděj frontu ve zlatém dešti a říkají si, kde je ta paní, že jim ještě nepověsila lůj ... a do krmítka nasypat ostatním ptákům ... říká se hluboké citové pouto k domovu a on je to zatím soubor kokotin, já myslím na ptáky ... Jéžiši a co Pelikán?! Tak já asi pojedu ...

Ani nevím, co bylo k večeři. Rozhodně to bylo dost slané. Děkuju Bráchovi i Petře, že jsme ten západ stihli. Odjíždíme. Cestou zpět rezervací už dodržujeme předpisy a sledujeme, jak zpoza keřů svítí oči klokanů.

Brácha se snaží přehlušit můj smutek a úkoluje nás: „Co Máně řekneme? Jak dlouho u něj budem?“

„Já tam budu dva dny do odletu. Jak tam budete smrdět vy, to nevím. Pro jistotu bych vám navrhovala vstupní frázi: Ahoj, máš něco k pití, my máme takový hlad, že nemáme kde bydlet.“ Je přehlušeno.

Za tmy jsme dobloudili po Darwinu na udanou adresu. Před námi je asi třípatrový činžáček. Poslední oříšek, najít ten správný byt, se nám po projití všech pater podařilo rozlousknout. Je v přízemí.

Na zazvonění nám přijíždí otevřít Máňa. Chlap, něco přes čtyřicet, s jednou nohou a sedící v kolečkovém křesle, nás zve dál a my nevíme, jak se chovat a jak se tvářit. Uvnitř je další návštěva Pavel, a tak rozděláváme piva a meleme, co nám pivní slina na jazyk přinese. Občas bytem proběhnou dva kluci asi devět, deset let. Máňovi synové, které má na tento víkend.

Postupně se tak oťukáváme a vyprávíme zážitky z cesty a ze života. Ten Máňův by vydal na několikasvazkový román. Ale poznáváme, že to je hodnej a upřímnej kluk. Dozvídáme se o jeho havárce, o rozvodu, po kterém mu nic nezbylo. Jen kluci, a to ještě občas. Za trampských let měl dlouhé vlasy, a proto mu říkali Máňa. To už je dlouho.

S Petrou se střídáme u počítače. Já mám největší radost z maila od Karla.

Ahoj Marti a ostatni

zkousim uz asi posledni spojeni s protinozci. Jestli to dobre pocitam, tak Marte zbyvaji 4 australske dny.

Mam Vas vsechny pozdravovat od rodicu, od mamy a zabrezaku a taky od P. Pesiny (Marti neboj jen 2 struny).

Jinak je tady pekna zima. Na horach uz se lyzuje. Snazim se urvat par poslednich prilezitosti k letani. Uz mam za sebou 8 hodin. Umim uz obcas letet i docela rovne. Ted se chystame na pristavani, takze to snad prece jen neni vycvik na ...........

Jinak je to otrava. O 1/2 pate je tma jak v pytli.

Kytky zalevam, nadobi myju, byt i chatu mam uklizene, jen to pradlo mi nejak nejde.

V utery pro tebe prijedu. Kdybych se nekde zdrzel, tak mi z letiste neujed.

Pusu a pozdravy posila Karel

Karel se bál do mailu napsat slovo terorista, aby po nás nevyšlápli agenti. Že koupil u Pešiny jen dvě struny, to se musel dost ovládat. Občas se stává, že tam jde pro trsátka za pár kaček a vrátí se s kytarou za tisíce. Ale musím ho potěšit, tak odpovídám:

Ahoj Kajo,

takye snad priletim podle planu,i kdyz me to s tema nasima dobrodruhama stalo dost premlouvani. Oni vsude jezdi na posledni chvili a nekdy i dyl. Ale jsme v Darwinu a jeste trochu driv. Zacina destova sezona, tak jsem chtela mit jistotu.

Pocasi pripomina pradelnu, ale kdzy se nemusi pracovat, da se to vydrzet.

Vsechno mne vychazelo. Jen karta v bankomatu opet nefungovala a mela jsem jednu zavadu na fotaku. Zatim jsem potrebovala jen dvakrat acylpirin a to spis kvuli slunicku. Proste se darilo.

Ostatni osobne. Poydravuj nasi a tesim se na tebe

Marta

Chtěla jsem Karla potěšit a napsat, že se mi stýská. Nemůžu si vzpomenout, jestli se v tom pitomým slově píše s nebo z. Ptám se ostatních, ale odpovídá jenom Brácha: „Napiš, že ti je smutno a neotravuj.“ A tak nepíšu nic, nakonec by si myslel, že je to pravda.

Taky mi píše Čaroděj. Už je doma. Zpáteční cesta byla prý úmorná, ale měl štěstí a z Kuala Lumpur vedle něho nikdo neseděl, tak si mohl i lehnout. Přeje, abych měla taky takovou kliku. A zase někde dovi. V práci se na mě těší a Stáša je smutnej, že jsme se ani neviděli.

Pak všichni kecáme až do noci, kdy Pavel odejde a my usneme, rozloženi na podlaze. Jenže do usínání slyším Máňu, jak na někoho volá z okna. Jdu zjistit, co se děje. Někdo se nám motal okolo Autobusu. Budím Bráchu a oba se přesunujeme spát tak, jako dosud. Petře necháváme celou podlahu obývacího pokoje.

Předposlední noc v Austrálii.

Tropický den

Neděle 18. listopadu

Ujeto: za včerejšek 65 km

celkem za dvacet sedm dnů 7 813 km

Hned u snídaně mě Máňa napomíná, ať si nedrápu štípance. V Severním teritoriu z toho hrozí tropický vřed. Do rány se dostane infekce, která tady ve vlhku po dešti bují jako houby po dešti. Rána se na povrchu zacelí, ale infekce prorůstá dovnitř. Dobrá rada, ale pozdě, už mám všechny štípance rozdrápané do krve.

Plánujeme program dne a já se optimisticky ptám na teplotu moře. Jsme přece na úplným severu Austrálie, tedy kousek pod rovníkem, to musí bejt kafe. Máňa souhlasí: „Kafe to je, ale na koupání zapomeň. V moři jsou krokodýli a ještě navíc je právě čas jedovatých medúz. V období dešťů se stahují k pobřeží a jsou tak žahavé, že to může člověka zabít. Takže jsou všechny pláže zavřené.“ Já se na to vykašlu, v Melbourne se mohlo v moři koupat a byla kosa, tady je teplo a zase sou tady nějaký žahavý svině! Máňa pokračuje: „To se nám někdy stane, že se zmatenej krokodýl po bouřce octne ve městě. Vloni kvůli jednomu museli zastavit dopravu, protože stál na křižovatce a neodešel ani na zelenou. Jó, tady dávají krokodýli dobrou noc a klokani dobré jitro.“

Náhradní řešení - vyrážíme do města. První Botanická zahrada je prostě nádhera exotických květů, stromů, keřů. Lituju, že tu se mnou nemohou být kluci ze životního prostředí, musím jim aspoň všechno vyfotit. Takže mě kluci ze životního stojí jeden film. V jezírku pozorujeme prčovní, plivající rybu. Střikoun pětitrný (Toxotes chatareus) loví tak, že počká, až si hmyz sedne na trávu nad vodou a pak ho přesně mířeným flusem sestřelí. Pozorovali jsme ji dvacet minut a neminula ani jednou.

Po cestě zpět na parkoviště nás předcházejí sportovci - rychlochodci. S údivem je sledujeme, neboť mají trička naprosto suchá a my, pomalochodci, jsme propoceni krz nakrz. Darwin se vyznačuje tím, že se zde teplota drží celý rok okolo 30 stupňů Celsia. Asi se tomu organismus přizpůsobí, ale my zatím trpíme jak středověká pradlena nad valchou.

A proto se držíme vody - jedeme do přístavu. Ačkoli odevšad lákavě voní jídlo, Petra nás nejdříve dokope na prohlídku zakotvené lodi. The Endeavour je funkční kopií lodi kapitána Cooka. Je opravdu překrásná, Karel by vám jistě řekl i druh oplachtění, ale my s Bráchou nasáváme vůně z přístavních stánků. Okolo si lidi nosí zabalené rybí pochoutky a nás Petra nutí obdivovat lanoví. Nakonec se vymkneme kontrole a jdeme hledat, kde dávají ty velké porce. Brácha tvrdí, že musím ochutnat baramundu, ale já si stoupnu do fronty na žraloka a nehnu se. Chci čelisti! Bereme dvě obrovské porce tropického žraloka s hranolkama a už je Petra u nás.

Při vybírání kostí nám Petra svěřuje získané novinky. Už před objevením Austrálie si lidé mysleli, že tady nějaký kontinent existuje, říkali mu Terra Australis Incognita – Jižní neznámá země. Byli přesvědčeni, že vyvažuje tíhu kontinentů na severní polokouli. Já bych si to klidně myslela i dnes. Víc se nedovíme, protože Petře zaskočila kost.

Teprve po nabrání sil ze žraloka a vylovení kostí z krku si troufáme vlézt do města. Jako mátohy chodíme po ulicích, z triček bychom mohli pot ždímat, a koukáme se na vánoční stromečky ve výlohách. Australani si ještě tak potrpí na umělý sníh a Santa Klause v kožichu, jak jede na saních! Moc nás to neochladí. Měl pravdu velbloudář, nový Darwin je sice hezký, ale postavený tak, že se v něm vzduch nehne. Místní architekti by se měli učit o proudění vzduchu od místních termitů.

Zkoušíme ještě jachtařský přístav, vedro je šílené. Brácha nahlas rozebírá možnost odjet příště s Liborem do Antarktidy. Vlezeme do obchůdku s knihama a pohledama. Příjemná klimatizace vyrábí příjemný chládek. Po chvíli se Brácha začne ošívat, ale to on se ošívá po pěti vteřinách v obchodě vždycky. Pak povídá Petře: „Podívej se na tu vlajku,“ a oba po sobě házej ksichty. Nechápu ani vlajku, ani ksichty. Brácha odchází, prý počká venku. V tom vedru! To už nechápu vůbec. Petra mně to vysvětluje, že tady bylo Bráchovi teplo. To už se ani chápat nesnažím. Kupuju pohledy a teprve, když se venku všichni sejdeme, dostane se mně vysvětlení. Vlajka znamenala, že je prodavač homosexuál. A já se na něj při placení tak smála v domnění, že mi udělá cenu. Zbytečná investice.

Jediné útočiště - muzeum, přesný název Museum and Art Gallery of the Northern Territory. Brácha se ježí už při slově muzeum a já mám obavy, že dnes za studenta neprojdu. Cítím se na sto padesát a vypadám na dvě stě. Leda bych si dala čepici explorerku závěsem dopředu. Ale jdeme do toho.

První úžasné zjištění děláme hned po příchodu. Uvnitř je klimatizace a to taková, že musíme převléct trička. V našich propocených by nám byla zima. Druhý objev - muzeum je zadarmo. Jsme to ale šťastlivci! Jenom mně paní informátorka trochu zkazila náladu dotazem, zda jsme já a Petra máma s dcerou. Petra vede uklidňující řeči, že ani není jasné, kterou z nás myslela mámou, jelikož vypadáme obě značně recyklovaně.

Nejprve procházíme expozicí s vynikající sbírkou uměleckých předmětů Austrálců a domorodců z Bali a Nové Guineje. Dalších několik sálů je věnováno historii Darwinu. A je to historie docela drsná. Dvakrát bylo tohle hlavní město Severního teritoria naprosto zničený. Během druhé světové války ho vybombardovala japonská letadla. Darwin pohřbil svých 243 mrtvých a vystavěl nové domy pro živé. A v roce 1974 přišel cyklón Tracy. Nevím, proč tajfuny, cyklony a smrště mají většinou ženská jména. Tenhle byl zákeřný tím, že do Darwinu vletěl na Vánoce, přesně na Christmas Day 25. prosince. Muselo být evakuováno přes 30 000 lidí, šedesát procent domů bylo totálně zničeno, anemometr na letišti se rozbil ve chvíli, kdy ukazoval rychlost větru 217 km/h a ta potom ještě vzrůstala. Zahynulo 66 lidí, což je na takové nadělení docela málo. V muzeu jsou ukázky zařízení domů před příchodem cyklónu a po jeho odchodu. Teda jako návštěva není takovej cyklón nic moc. Nejautentičtěji působí černá komora, kde je imitován cyklón i se zvukem. Před jejím vchodem je cedule, aby si citlivější povahy rozmyslely do ní lézt. My jsme vydrželi. Brácha si říkal, že po měsíci se mnou ho nějakej cyklón, ještě k tomu imitovanej, nepoloží, já jsem trénovaná dvacetiletým soužitím s Karlem a Petra, ta vydrží všechno.

Poslední prolézáme přírodovědecké oddělení. Já jsem nejvíc unešená výstavkou nebezpečných potvor, kvůli kterým si musím odepřít koupání ve zdejším teplým moři. Všude inzerovaná medůza Box Jellyfish (Chironex fleckeri), po našem čtyřhranka smrtelná, vypadá v lihu jako fotbalová mičuda, jenže má šedesát chapadel (nekontrolováno) dlouhých 2 - 4 metry (taky nekontrolováno) se smrtelně jedovatou náplní (raději taky nekontrolováno). Pak je tady Sea Snake, mořský had, kterého když ve vodě uvidíte, může být tím posledním, co uvidíte. Nejen ve vodě. Další je Stonefish (Synanceja horrida) a toho vím taky česky - odranec. Je to ryba vypadající jako kámen a vyzbrojená jedovatým ostnem. Šlápnutí na kámen se se stoupnutím na odrance co do velikosti zážitku nedá srovnat. Škoda jen, že už o něm nebudete nikomu vypravovat. Další na řadě je jedovatá chobotnice Blue-Ringed Octopus (Haplochaena maculosa). Česky chobotnice skvrnitá vypadá moc hezky, červená s puntíky, jenom kdyby ji provázela lepší pověst. A pak ještě agresivní korál Stinging hydroids, žahavý rejnok Stingrays (ostatně slovo sting znamená uštknout, dát žihadlo), taky bacha na sumce Catfish ...

Teď už bych nevlezla do vody ani za peníze. Mám kopřivku jenom z pohledu na exempláře nacucané lihem. Odcházím se uklidnit do prodejny suvenýrů, knížek, kazet a ostatního naučného materiálu. V nestřeženém okamžiku kupuju kazetu s nahrávkami didgeridoo, okolo které už týden chodí mlsně Petra, a knížku o hadech, kterou nutně potřebuje Brácha. Než se výše jmenovaní vrátí z přírodovědeckého kabinetu, nákup schovávám do baťůžku. Povedlo se.

Je odpoledne a my musíme zajistit vyhlídkové místo na západ slunce. Projíždíme podél pobřeží, až nás upoutá jeho část, kde jsou na břehu palmy a za nimi skalnatý břeh padá do moře. Nahlas lituju jenom toho, že jsem ve městě měla koupit víno na rozloučenou. Brácha plní každé moje přání. Vyslovené i nevyslovené. Skáče do Autobusu a odjíždí zpět do města.

S Petrou zatím vybíráme záběry, abychom se tím v ten pravý okamžik nemuseli zdržovat, neb slunce nečeká. Jedna palma se nám přímo nabízí, ale visí z ní uschlé větve. Říkám Petře, ať hlídá a vytahuju z baťůžku kudličku. Petra se hrozí, a kdyby se uměla křižovat, tak by se křižovala: „To přece nemůžeme! Ořezávat stromy!“

„Co mně můžou? Leda vyhostit a to zítra musím udělat stejně. Kdyby mě zavřeli, tak aspoň nemusím domů.“

Nikdy jsem si nemyslela, že má palma tak tvrdé větve. I ty suché. Ale povedlo se, máme upravené perfektní popředí. Hlavně, že nás neviděl Brácha, to by byly kecy.

Slunce sestupuje k vodě a Brácha nikde. Petra se plácne do čela: „Jéžiši, dyť ona je neděle, to se v Austrálii alkohol nesmí prodávat. To nemá nárok sehnat a natož stihnout.“ Je mi smutno, že jsem to zkomplikovala. A ještě si na naši vyhlédnutou skálu, před kterou stojí naše ořezaná palma, sedl mladý pár s pizzou. Střídavě olizují pizzu, střídavě sebe. Sakra!

Když začínám brečet, zastavuje u chodníku Autobus, přichází Brácha s lahví šampaňského a lahví červeného. Petra operativně prosí mlaďáky o přesednutí na jinou skálu, obloha se zbarvuje do oranžova, režije klapka a začíná akce. Západ slunce s palmou, bez palmy, s Bráchou, bez Bráchy, ... pak chci vyfotit já se západem, předávám foťák Bráchovi, stoupám si na skálu, Brácha odchází na břeh a najednou leží na zemi a naříká. Běžíme s Petrou k němu, drží se za palec, z kterého mu valí krev. Vyšetřování je jednoduché, v šeru přehlédnul kámen a ukopnul si o něj nehet na palci. Ale důkladně. Jako dvě samaritánky přinášíme z Autobusu vodu a lékárničku. Palec zavázán, Brácha doražen.

Sedáme si na skálu, rozděláváme šampaňské a připíjíme na rozloučenou. Brečím, ale je tma a já to nemusím vysvětlovat. Když spolykám slzy, beru si slovo: „Jelikož s vámi na Vánoce nebudu, dám vám dárky už dnes.“ Petra nevěřícně zírá na kazetu, Brácha je nadšen z knížky. Všichni jsme dojati, objímáme se, líbáme se.

Po vypití první lahve se posunujeme dál od hrany skal, aby nedošlo k další katastrofě. Od města přicházejí mraky. Jako černý flór se postupně nasunují na oblohu. A pak ... křáp ... první blesk, druhý, třetí a už celý nebeský orchestr spustil svoje bicí. To je podívaná! Fascinovaně dřepíme na skalisku, upíjíme víno a sledujeme přírodní představení. Po dopití poslední kapky vína padá na zem první kapka deště. Mávám Timorskému moři a do jeho vod přidávám trochu slaných slz.

Při jízdě hodnotíme zážitek. Tak dramatický západ slunce by nevymyslel ani pan Forman. I krev tekla. Ptám se Bráchy co palec a uklidňuju ho, že mu u Máni dáme důkladné ošetření. Ale Brácha váhá: „Mně bude blbý si tam ošetřovat palec, když jemu chybí celá noha.“

U Máni je naštěstí všechno jinak, žene Bráchu pod vodovod, všechno umýt a vyčistit kvůli infekci. Tak jsme si s Bráchou kvit, já si kvůli němu urazila palec na Jim Jimoj a on kvůli mně v Darwinu. Ale radost z té remízy nemám, čeká je ještě skoro půl roku cestování a takovej hnisající palec ... pssst, nic nepřivolávat.

Když po Bráchovi umývám zakrvácené umyvadlo a koukám, jak se voda při vypouštění šmrdolí ve výlevce, dostávám výborný nápad. Ihned se o něj dělím: „Hele, když už jsem neviděla Jižní kříž,“ Brácha vzdychne, „tak bych se mohla přesvědčit, jestli je pravda, že se na Jižní polokouli točí vodní vír na opačnou stranu než na Severní.“

Brácha vzdychne podruhé: „A ty víš, jak se točí na Severní polokouli?“

„Nevím.“ Pro změnu vzdychnu já, zas tak výborný nápad to nebyl.

Trochu jedovatě komentuju rychlost, s jakou do Máni padá pivo. Jenom mi to potvrzuje informace z průvodců, že Australani jsou neoficiální jedničky v pití piva. Je to potupa, ale předstihli i nás, národ pivařů. I když jak vidno, čeští emigranti Australanům určitě dost zvedají průměr. Máňa vysvětluje, že se musí snažit, protože v Darwinu jsou prázdné plechovky od piva potřebné. Jednou za rok tady probíhá regata na lodích, postavených z prázdných plechovek od piva. Vzpomínáme na závody veslic po řece bez vody v Alice Springs. A ani to prý ještě není největší kuriozita jejich recesivní soutěživosti. V jakémsi venkovském městečku v Novém Jižním Walesu se jednou za rok rozdělí fotbalové hřiště na čtverce. Čtverce se očíslují a sázející si kupují tikety s jejich čísly. Potom na hřiště přivedou krávu a výhercem se stává majitel tiketu, jehož čtverec kráva ozdobí kravincem. Vypadá to prdle, ale hráčská vášeň si přijde na své a uznejte, může se někdo stát gamblerem na kravinec? Brácha se chce vsázet, že zítra nestihnu letadlo. Pako.

Jdu s Bráchou spát do Autobusu. Ulehnu a vzdychnu: „Naposledy!“ Brácha se utěšitelsky nakloní k mému uchu: „Chceš pustit Made in Pade?“ Před spaním ještě rozebíráme celý ten měsíc, Brácha mi nakazuje, koho mám doma pozdravovat, co mám komu vyřídit a někde uprostřed věty usne.

Já poslouchám bubnování tropického deště na střechu Autobusu a spánek nepřichází. Snažím se připomínat všechno, co mě táhne domů: Karel, který se už těší, naši, kteří čekají, až jim budu vypravovat, bezva parta v práci, šéf udělá poradu nad fotkama, neteř, která mi píše dopisy, sousedi Hipíci pomůžou s každým problémem, tchýně na Vánoce speciálně pro mne udělá kokosovou roládu ... Vracím se kvůli lidem. A to je vlastně celá moje touha po domově.

Poslední den

Pondělí 19. listopadu

Ujeto: za včerejšek 86 km

celkem za dvacet osm dnů 7 899 km a konec šmytec, ách jo

Spala jsem jen chvíli, se světlem jsem zase vzhůru. Ležím a přemýšlím. Nad ránem nám do Autobusu nakukuje Bubák. Strčil hlavu do okýnka zrovna u Bráchova obličeje. Jestli teď Brácha otevře oči, tak ho raní. Naštěstí se na mě Bubák jen usměje, a zase si jde po svých. Ležím dál.

Brácha otvírá oči, až když svítí sluníčko. Vidí mě, taky žádná sláva, ale na šok to není. Pakujeme a já nemůžu nacpat Bambusku do pytle, snad za ten měsíc nabobtnala nebo co. Brácha pro to má vysvětlení: „Brání se, nechce domů.“ Hmmm, já taky ne.

Po snídani jedeme na tržnici Market Nightcliff shánět dárky. Máňa vyrazil s námi, vzal si na to dokonce umělou nohu. V těch kraťasech vypadá jako pirát. Výběr dárků je stejný jako u nás: Mickey Mouse, Superman, Želvy Ninža, atd. To je ta globalizace. Zato mě upoutá nabídka ovoce, nic podobného jsem nikdy neviděla. Brácha je okamžitě v akci a kupujeme od každého druhu. Po umytí celé zásilky si sedáme na lavičku a začínáme. Nejprve zapíšu název a vzhled, pak ochutnám a zapíšu chuť. Asi takhle:

Guava jako malý granátový jablko načervenalá dobrounká dužina

Carambola nebo taky jako hvězdice nasládlá hvězdice

Star fruit nebo Five corners fruit

Passion Fruit (maracuia) hnědý škvrklý brambor jí se lžičkou, necháváme na doma

Lychee chlupatá jahoda s pecku mnohem lepší než jahoda

Rambutans uvnitř amarouny s peckou chutná jako amarouny

Jak fruit velký, žlutý, strupatý něco mezi mangem a ananasem

Atemoya borovicová šiška ujde, jen dost černých jadýrek

Red banana jako červený banán děsně sladký

Green banana jako zelený banán Filipínci ho smaží

Tady si zobne Štěhně; bude nejspíš třeba ozřejmit co a jak vysadit… a já si to musím ohlídat při korektůře. Takže je to vlastně na mně, ách jo…

Nevím, jestli jsem názvy opsala dobře a nemůžu si vzpomenout na jedno: „Jak se to jmenovalo, to hnědý, malý, smrdělo to jako záchod?“

Brácha se chytá: „Nebylo to Toilet fruit?“

„Vy si děláte srandu, ale jestli já ke všemu tomu exotickému ovoci nebudu muset udělat svorku a doplnit ještě následky.“

„To víš, exotické ovoce, exotická sračka.“ Nic lepšího bych si do letadla fakt nemohla přát.

Vysazujeme Máňu doma a než se vyhrabe z Autobusu, Petra odbíhá na záchod. Je to tady! Jedeme pro dárky do města. Bojím, bojím ... co našim, co do práce, co Karlovi, co tamtěm ... hrůza hrůzoucí nejhrůzovatější. Taky to hrůzostrašně probíhá. Naštěstí máme parkování zaplaceno na hodinu a musíme vypadnout, takže to po padesáti minutách zachraňuje typický australský kafe, typický australský čaj, typický australský kalendář a pryč. Ještě by se hodil typický australský rum, ale všude byl dost drahý, a tak usuzujeme, že snad bude výhodnější na letišti v bezcelní zóně. Sami jsme ho za celou dobu neochutnali, ale je dost známý, vyrábí se v Queenslandu v palírně města Bundaberg.

Brácha ještě trvá na baramundě. Původně ji chtěl chytit, ale na to není čas, musíme se spokojit s úlovkem někoho jiného. V přístavu kupujeme grilovanou baramundu, necháváme si ji zabalit a Petra mezitím zneužívá záchod pro postižené, který je nejblíž. Nevím, jestli má to správné postižení, ale dál by nedoběhla.

Jedeme na pláž. Je poledne. V pět odpoledne mně odlétá letadlo a Brácha tvrdí, že je čas. Již jako zkušení dárwiňáci kličkujeme ulicema. Některýma i vícekrát :-). Zastavujeme u lavičky, která je ve stínu eukalyptu, a rozděláváme rybu. Zjišťujeme, že lavička stojí přímo v cestě mravenčí trasy, po které chodí zřejmě do koruny stromu dojit mšice. Sedíme tedy při jídle na stole, který se nám zdá nejmíň zamravenčen. Brácha mezi sousty vysvětluje, že smažená ryba a hranolky je jedna ze dvou australských specialit. A mám prý štěstí, že jsem unikla té druhé - vegemite je černá hmota, plná kvasnic, vitamínů a smradu.

Moc toho nesním, mám stažený krk, a tak se odcházím rozloučit. Stojím na rozhraní vody tak, aby na mě jellyfišky nemohly a dívám se směrem, kde za Timorským mořem pokračuje Indický oceán, za Indickým oceánem Arabský poloostrov, za Arabským poloostrovem Středozemní moře a pak už je to jen skok. Slibuju si, že dnes nebudu brečet.

Vracím se a už z dálky vidím, že se Petra s Bráchou tváří náramně záhadně. Na stole leží papírový sáček, na kterém je napsáno: „Když jsme nenašli ten pravý Jižní kříž, tak tady je alespoň jeden na vlajce. Výhoda je v tom, že když si ho dáš na lednici, můžeš se na něj dívat i na Severní polokouli.“ A uvnitř je magnet s australskou vlajkou. Jsem dojatá. Brácha s Petrou zpívají koledy a slova písně Narodil se Kristus Pán doplňují informací, že si ostatní dárky musím najít sama. Rozhlížím se. Po stromě, kam dosáhne jen Brácha a mravenci, jsou rozvěšené dárky. Vánoční eukalyptus! Děkuji oběma Jéžiškům a poté, co mě Brácha nadzvedne, sundávám dárky ze stromu. I s mravencema. Dostala jsem knížku o Austrálii, podložku pod myš s obrázky Austrálie, kuchyňskou chňapku s klokanem, ještě jednu australskou vlajku, tentokrát plátěnou ... zkrátka spousta dárků, asi jsem byla hodná.

Je 14.00. Brácha tvrdí, že je spousta času. Petra slejzá ze stolu a odjíždíme. Za zpětné zrcátko jsme zapíchli vlajku a jedeme jako prezidentská kolona.

U Máni vynášíme všechno z Autobusu do místnosti. I s jeho vůní. Prohlížíme všechny schovky, co jsme kde zastrkali, a přebíráme, co je moje, co je tvoje, co je naše.

„Co tady zapomenu, to vám odkazuju.“

Brácha drží v ruce velké kudly, půjčené od strejdy Anteho: „Neměli bychom mu je poslat zpátky, aby se něco nestalo? Už nebude většina a začne platit zákon silnějšího.“

Petra sebejistě tvrdí: „A to budu já!“

Brácha: „Já nemyslel silnějšího v pase.“ Petra se vrhá po nejbližším noži.

Snažím se odpoutat pozornost a předávám jim svoji lékárnu. Petra poctivě ke každému léku zapisuje použití a dávkování. Brácha se mě s obavama ptá: „A co budeš dělat ty, když ti něco bude?“

„Půjdu k doktorovi.“

„To mě nenapadlo.“

Stojím nad hromadou věcí, které bych teoreticky měla nacpat do batohu. Ale to bych musela porušit několik fyzikálních zákonů. Určitě ten o zachování hmoty, taky ten o nestlačitelnosti pevných látek a další.

Říkám všem: „Cokoliv mojeho potřebujete, tak si tady nechte.“

Petra mně odpoví: „Tak nikam nejezdi.“ Milé. Za odměnu dostává moje sandály. Pořád málo. Přece tady nenechám želví krunýř! Máňa dostává můj ručník a krunýř se vejde. Než tady nechat prospekty, to raděj oželím svetr. Máňovejm klukům skoro bude.

Při pakování říkám Bráchovi, že ten maskáč jsem měla na sobě jenom na potlachu, a jinak se povozil po celém kontinentu. Máňa zaslechl, že nosím maskáč, přikvačil na svém vozíku a i přes moje vzpírání mě táhne do ložnice ke skříni: „Já mám ještě německej maskáč, já ti ho dám.“ Bráním se, co mi síly stačí, ale Máňa nedá jinak. Otvírá skříň a v ní má pár věcí pro kluky a ten maskáč. Jinak nic. Říkal, že ho bývalá manželka připravila o všechno, včetně osobních věcí, ale že je to takhle hustý, to mě nenapadlo. A ten svůj jedinej kus oblečení mi chce dát. Podaří se mi to ukecat na nedostatek místa v batohu, jinak by opravdu maskáč jel do Čech. Máňa nám ukazuje swag, což je australská obdoba spacáku. Má vyztuženou podložku a po rozkulení se do něj dá hned hupsnout. Máňa zase lituje, že má swag pro dvě osoby, což chápe, že nepoberu: „Kdybych měl singl, tak by sis ho vzít musela. To by v Čechách koukali, co to vezeš.“ Musím si připomenout svůj ranní slib sama sobě, že nebudu brečet. Mám oční bulvy vlhčí než obvykle. Chápete to, tomu chlapovi nezbylo nic, má sociální byt, dva kluky a jednu nohu, a on by se i o to nic se mnou rozdělil.

Je 15.30. Brácha tvrdí, že je fůra času, ale takhle to dál nejde. Vyhazuju všechny z pokoje, zapínám stropní ventilátor a jdu bojovat s hmotou. Bude to zkouška pevnosti textílie, pevnosti švů, pevnosti nervů. Pot ze mě teče vodopádem. Nejvíc místa v batohu zabírá vůbec nepoužitý stan. Stlačitelné věci doslova našlapávám, do karimatky zabalím želví krunýř, něco musí do příručního baťůžku a je to. Venku zůstávají nepotřebnosti, třeba krabička na mýdlo, ešus a jiné blbosti, které tu nechám jako pozůstalost. Úmyslně se mi do batohu nevešel průvodce s obrázky. Vím, že by ho Petra chtěla, ale Brácha to nedovolí, protože mají průvodců dost. Jenže žádného s obrázky.

Brácha mi zatím napsal věnování do knížky:

„Ségře na vzpomínku společných chvil strávených v divoké Austrálii mezi divokými Australany věnují Petr & Petra. Přelet Austrálie s Peldou Melbourne - Darwin, 19.10.- 19.11.2001.“

Teď si Brácha ošetřuje palec a lituje, že už je věnování hotovo. Mohl ho napsat vlastní krví.

Je 16.00 a Brácha přestává tvrdit, že je dost času. Máňa nás uklidňuje, že zná na letiště zkratku. Přesunujeme můj batoh a sebe do Autobusu. V poslední chvíli nacházíme ještě v tašce z tržnice jednoho nesnědeného exota. Brácha trvá na konzumaci, Petra se obětovává, že mi pomůže. Je to zrovna ten nejmenší a nejdražší hnědý brambor, který se rozřízne a vyjídá se lžičkou. Po cestě na letiště spořádáme každá svoji půlku a vracíme Máňovi půjčené lžičky. Bylo to moc dobré a hlavně doufám, že nebude urychlovací.

Máňa znal opravdu zkratku, takže čtvrthodinová cesta na letiště nám trvala půl hodiny. Žmoulám budhistický náramek a slibuju mu, že to je opravdu poslední akce. Ale jsme tady. Máňa ještě před letištěm fotí mě a Bráchu v objetí pod cedulí Qantas. „Ale nebudete tam mít nohy.“ Brácha netrpělivě: „Na nohy ser, hlavně ať tam je cedule s klokanem.“ Petra kamsi odbíhá měnit cestovní šeky. Trvá na tom, že mi průvodce s obrázky musí zaplatit.

Potom se všichni nahrneme k přepážce. Pan odbavovač mi potvrzuje letenku a Brácha loudí o místo u okýnka. Není. Máňa se přimlouvá a sází na svůj australský přízvuk. Fakt není, letadlo je plné. Pán odbavovač zvedne konečně oči, přejede nás pohledem a s hrůzou v hlase se ptá: „To letíte všichni?“ Uklidnil se, že letím jen já a vzal si do parády můj batoh. Váha 22,5 kg a odbavovatel na mě něco vrní.

Petra mně zezadu našeptává: „Řekni že ano.“

Poslušně ze sebe vysoukám: „Yes,“ a odbavovatel vrní dál.

Nápověda zezadu hlásí: „Řekni že ne.“

Říkám: „No.“ Odbavovatel spokojeně dovrněl a předává mi zelený formulář na vyplnění. Otáčím se k nápovědě.

„To první se tě ptal, jestli sis balila zavazadlo sama, to druhý, jestli si ho někde nenechala o samotě.“ Teda já vás s sebou nemít, tak neodletím! Ta australština se podobá angličtině asi jako brněnské hantec spisovné češtině.

Petra dotírá, že nám musí něco ukázat a táhne nás kamsi do nitra letiště. Máňa s jednou kovovou nohou silně zaostává a všichni Petře nadáváme. Petra nepolevuje a tempo zpomalí až před směnárnou cestovní kanceláře. Co tohle bude zase za blbost! Ze směnárny se na nás zubí paní se jmenovkou Vlasta a vítá nás: „Ahoj.“ Tak ona je to Petřino překvapení! Hned se vyptáváme, jak je tady dlouho, kde bydlí atd.

Pokládám pro mě stěžejní otázku: „Jak se vám daří přežívat v tomhle vedru?“

„Snažíme se být co nejmíň času mimo klimatizaci a co nejvíc času v bazénu.“

Opatrně mrknu Vlastě za uši, jestli ji nerostou žábry. S tím zvykáním to nebude tak rychlý. Máňa tvrdí, že Petru zachránila Vlastina jmenovka: „To já jsem takhle pařil celej večer s borcem v hospodě, a když jsem se ho nadranej nad ránem ptal, odkud je, protože má jeho angličtina přízvuk, tak jsem se dozvěděl, že z Čech.“

Směřujeme do další zóny, kam už se musí přes rentgen. Ptáme se, jestli se máme rozloučit. Ne, mohou tam i návštěvníci, ale vše musí rentgenem. Máňa uvažuje, zda má odmontovat nohu a poslat ji pásem prorentgenovat, nebo si má na pás lehnout a projet celej. Chechtáme se mu. Nakonec sebere odvahu a suverénně prochází turniketem. Na letišti se rozhouká všechno, co houkat umí. Snad houkají i sovy v sousedním parku. Personál nejdřív Máňu sjede pohledem a pak detektorem. Detektor něco objevil v kapse. Máňa vytahuje lžičku umatlanou od hnědé brambory. Ochranka pokračuje v šacování a něco objevuje v druhé kapse. Druhá lžička od hnědé brambory. Smíchy nemůžeme vydržet. Ochranka to vzdává a naštěstí nechce rozdělat kovovou nohu na důkaz, že v ní Máňa nepašuje kulomet. My procházíme bez problému, i když na naše rozesmáté obličeje personál reaguje výrazem typu „vás ten smích přejde“. Co by mohli najít, když jsme s Petrou všechny lžičky nastrkaly Máňovi :-).

Jsme propuštěni do dalšího prostoru. Pomocí Bráchy se snažím vyplnit zelený blbinec s všetečnejma dotazama typu: „Byla jste během pobytu v Austrálii na farmě?“ Petra s Máňou nám k tomu koupili kafe. Poslední chvíle v jejich společnosti. Brácha se mě ptá, jestli se bojím.

„Letadla ne. Z celé cesty 35 000 kilometrů bude nejhorší jízda s Karlem z Prahy.“ Brácha souhlasí.

Bezcelní obchod Duty free je až v další zóně, do které už mohou jen pasažéři. A přitom by Brácha s Petrou tak potřebovali vědět, kolik ten rum stojí. V duchu si opakuju ranní slib o nebrečení a loučím se s Máňou. Potom my tři zbývající statečně procházíme vchodem pro pasažéry. Brácha s Petrou se mě bojí opustit. A já je! Hned za vchodem narážíme na hradbu mohutného těla ochranky. Loučíme se a líbáme se za úsměvů celní kontroly. Brácha mě vezme do náručí, nadzvedne, a pak hekne: „Teď abych si tě nepustil na palec.“ Tím se rozcházíme zvesela. Volám: „Pozdravujte Autobus!“ ale jakmile udělám krok vpřed, je u Bráchy ochranka a že musej pryč. Brácha se brání a vymlouvaje se na moji neznalost angličtiny a celkovou mentální zaostalost tvrdí, že musí zůstat, kdyby celníci nasadili dotazy. Goriloun se na mě otočí, vizuálně zhodnotí moje IQ a Bráchu s Petrou tam nechá. Moc lichotivé to pro mě není, ale musím jednat. Celnici vrazím pas a zelený blbinec, ona mi s úsměvem pas vrátí, já popadnu pas a běžím do přilehlého obchodu. Přes rameno vidím, jak Goriloun vystrkuje Bráchu s Petrou ven. V letu zjišťuju cenu rumu, vracím se k celnici a přes hlavy celníků volám: „Dvacet šest dolarů, ale litr a čtvrt.“ Petřina hlava děkuje a povzbuzena Gorilounovým šťouchem mizí za dveřmi.

A jsem sama. Sama s posledníma dolarama. Kupuju dvě lahve rumu a nejraději bych hned jednu načla a dala si protistresovýho prcka. Přecházím do letadla.

17.15 - letadlo se rozjíždí. Na obrazovce se objevuje mapa Darwinu a okolí, samá známá místa. Sliby jsou od toho, aby se porušovaly. Brečím!

Problém je, že se mi do batohu nevejdou pohory, tudíž v nich musím vždycky cestovat. Než jsme dojeli v tropickém vedru do letištní klimatizace, nohy se mi zpotily tak, že mám pocit jako když plavu. Tajně si pod sedačkou zouvám boty. Okolo se rozline vůně našeho Autobusu. Tak že bych to byla já, kdo tam poslední dva týdny zatouchal? Odcházím na záchod umýt si nohy. V prostoru metr krát metr se snažím strčit nohu pod kohoutek a připadám si jako hadí žena. Povedlo se.

Klimatizace mě rozklepává natolik, že rozklepávám měsíc nepoužitou bundu. Rozbaluju ji s obavama, aby nevyběhl Šustil. Nevím, jak by reagovali spolucestující. Je fakt, že tady by bylo jednoduché vyskočit až do stropu.

Na obrazovce jde film s Julií Roberts a Catherine Zetou-Johnsonovou o amerických cukrátkách. Roznáší se jídlo a konečně nemusím jíst v letadle jen kuře. Tentokrát jsem letušce rozuměla i druhé jídlo - fish. Radost mi dlouho nevydrží. Paní přes uličku dostala fishu tak připálenou, že jsem opět zvolila čikinu. To zas bude až do Prahy, blééé :-(. Sedím nad porcí kuřete a přemýšlím, v které ruce se drží nůž a v které vidlička. Být na cestě déle, nebyla bych si jistá, jestli se drží v rukách. Jako odškodné si dávám k pití víno.

Sleduju film a steward mi chodí dolívat víno. Ten exotickej filuta mě chce opít. Letíme přes Jávské moře k rovníku. Výška 10 688 metrů, venkovní teplota mínus 42 stupňů Celsia. Steward rozbil skleničku. V uličce chudák uklízí střepy. Vedle mě letuška s vozíkem čeká, až bude volný průchod a obě sledujeme pozadí ohnutého stewarda. Letuška na mě mrkne a zašeptá: „Good boy.“ Souhlasně pronesu: „Yes,“ a přitom vyprsknu smíchy. Steward se na nás otáčí a hrozí smetáčkem. Qantas má fajn posádku.

21.00 - přelétáváme rovník. Málem jsem ho soustředěností na stewardův zadek propásla. Je mi dobře, po víně hýřím nápady, které je nutno zapsat. Jenže mi dopsala propiska a dochází sešit. Propisku někde na letišti seženu, ale jestli nebudu mít ze Singapuru okýnko, tak si v Londýně musím koupit nový sešit.

Film s Julií skončil a za celou dobu na sobě neměla bílý, mohérový svetr. Že ji ho ta Petra nevrátila! Máme zpoždění. Qanťáci chtějí odpoutat pozornost a pouští v televizi Mr. Beana. Ještě že mám v Singapuru čtyři hodiny čas. Jsem v klidu.

22.15 - jdeme na přistání.

V Singapuru. Jak říkal Brácha, hlavně hlídat baťůžek, aby mi do něj někdo nevpašoval drogy. A hlídat sebe, aby mě neukradli obchodníci s bílým masem. I když v mém věku ... to už by opravdu museli mít nedostatek zboží.

Vstupuji do ráje. Sice slovo Singapur znamená v sanskrtu Lví město, ale jeho letiště se nedá nazvat jinak než ráj. Všude orchideje. Různé druhy, barvy, velikosti, okolo sedaček, okolo schodů, okolo chodníčků, okolo zábradlí. Koutky s vodotryskama a orchidejema, dětský koutek s hračkama a orchidejema, restaurace se stolečkama a orchidejema. Nemůžu se vynadívat a první hodinu strávím prohlížením rostlé krásy. Druhou hodinu se odvážím vlézt do obchůdků. Tady už je to horší. Orchideje uvězněné v pryskyřici, umělí ptáci v klecích a k jejich kejvání hlavičkou ve směru ne-ne se ozývá magnetofonový zpěv. Ne-ne-ne!

Třetí hodinu strávím sháněním tužky. Nikde je neprodávají. Takže co mi zbývá, urvu jednu ze stojanu na vyplňování jakýchsi formulářů. Na oplátku jim hodím jeden klokaní dolar do sbírky na cosi nebo kohosi. To je fér, ne? Propiska píše a když budu mít kliku, ani v ní nebudou drogo drogo.

Čtvrtou hodinu jsem se stihla navonět v parfumerii. Jenom jsem si netroufla provést to, co bych potřebovala nejvíc - stříknout si parfém do pohorek. Loučím se s orchidejovou zahradou a jsem na terminálu, kde je napsán odlet letadla společnosti British Airways směr Londýn. Bohužel je zde taky napsáno, že v Londýně je právě 11 stupňů Celsia. Nejsem si jistá, jestli tam chci.

Odlétáme. Je 22.40 místního času. Začínám věřit, že Čaroděj umí čarovat. Nemám sice okýnko, ale vedle mne jsou dvě volná místa. Dostáváme tištěné menu. Tomu rozumím. Hurá, není kuře!

Mankote, B. A. dává stejnej film jako Qantas! Jestli půjde i z Londýna, tak snad raději pojedu vlakem. Problémy Julie Roberts a Catheriny Zeta-Jonesové řeším jedním Kinedrylem a uléhám na volné sedačky. Teď v klidu mi dochází, že musím Bráchovi a Petře poděkovat za splnění svého snu a za to, že se moje představa utkaná z vůně eukalyptu změnila v měsíc plný krásných zážitků. A taky se jim omluvit, jestli jsem jim někdy (někdy i hodně) šla na nervy, že mě mrzí ten Bráchův palec a že mu držím palec, ať se ten jeho palec zahojí a co dělá můj palec ... usínám.

Nad Bengálským zálivem nás posádka budí a musíme si zapnout pásy. Kapitán hlásí problém. Používá slovo cyklón, což mně, která předevčírem viděla, co dokázala Tracy, na klidu nepřidá. A na chuti k jídlu taky ne. Ještě k tomu je červená kejda. Jediné pozitivum tohoto probuzení je fakt, že jsem po dvou hodinách letu zjistila, jak lze na monitoru přepínat kanály. Ale ČT1 ani NOVA nikde. Ze všech šesti kanálů na svých třech monitorech nechávám mapu a zkinedrylovaná znovu usínám.

Vždycky, když se mi podaří otevřít oko, na mapě je naprosto neznámý název naprosto neznámého města. Až mě konečně probudí svítící bod s názvem Bukurešt. Hurá Evropo! Mám hrozně suchý obličej. Klimatizace vysušuje a kór opálenou kůži. Tajně se mažu máslem od snídaně a zjišťuju, že se mi u nosu udělal nežit. Přiletím domů jako puberťák. Třeba letíme proti času a já jsem omládla? Na záchodě se studuju v zrcadle, ale žid nežit, mladší nevypadám.

Pak jsou Antverpy a za chvíli jsme nad Londýnem. Celý let jsme měli noc, takže okýnko jsem oželela. Vynechává mi propiska, já snad budu muset v Londýně ukrást další.

Ukazuju pas a vcházím na anglickou půdu. V ten okamžik budhistický náramek nevydrží celou tu měsíční zátěž a odpovědnost na něj kladenou, gumička rupne. Padající kuličky vydávají stejný zvuk jako štěkající samopal. Ochranka celého letiště strne. Já taky. Všichni koukáme na škodolibé kuličky, které se výsměšně rozbíhají po podlaze. První se začne smát celník, po něm cestující, pak se ušklíbne ochranka, já začínám pomalu rozmrzat a sbírat ty poťouchlice. Pane Bože díky, že mě neodbouchli! Kdyby tasili stejně rychle jako Karel, sem mrtvej muž. Žena.

Ve vestibulu se zastavuju u telefonní budky. Potřebuju se uklidnit a napadá mě zavolat Bráchovi a Petře. Nacházím Máňovo telefonní číslo, ale nemůžu si vzpomenout, jak jsou na tom s časem. Mám na hodinkách darwinský čas půl třetí. Ovšem moje prehistorické, rafičkové hodiny už neprozradí, jestli tím časem myslí noc či odpoledne a už vůbec ne, jestli včera, dnes nebo zítra. Sakra, jsou oni pozadu nebo popředu, abych je nevzbudila. A bojím se, jestli jsou pozadu, tak bych tam mohla zvednout telefon já.

Procházím obchůdky, zase se z dlouhé chvíle voním a za rozbřesku nasedám do dalšího letadla. Poslední!

Den navrátila

Úterý 20. listopadu

Uletěno: za včerejšek

Darwin – Singapur 3 042 km

Singapur – Londýn 10 893 km

Londýn - Praha 1 036 km

suma sumárum 14 924 km

a to všechno za 26 hodin, z toho v letadle 20 hodin

takže průměrná rychlost 746 km/h, jééé, tak kdyby nám jezdil Autobus

Ujeto: za dnešek 210 km z Prahy do České Třebové na jeden Kinedryl

Je světlo, mám okýnko, ale klimbám už při předvádění záchranné vesty. V polospánku sním a k tomu sním přinesený kousek kuřete plavající v červené odpornosti.

Podle mapy jsme nad Čechama. Přemlouvám oči, aby zůstaly otevřené, pusu, aby zůstala zavřená, a srdce, aby nejančilo. Je vidět naše kopce, řeky, silnice ... zní to banálně, jen se z toho Pelda nepoto. Při každém návratu dávám za pravdu přísloví: „Cenu domova zná nejlíp ten, kdo poznal svět.“

Na letišti procházím pasákama a celníkama, aniž bych jim stála za jediný pohled. Ne že by mě to mrzelo. Gema dorazila taky v pořádku, a tak ji jemně ukládám do vozíku a nahoru zapíchávám australskou vlajku. Huráááá, doma! Zpáteční let byl o hodinu delší. Asi jsme letěli proti větru.

V hale mě vítá Karel s foťákem, mamka s kytkou a synovec s otevřenou náručí. Karlovi po prvním snímku dojde film, mamka brečí štěstím a synovec vyžaduje omluvenku do školy, důvod - vítání staré tety.

Po cestě mně není moc dobře, únava, časový posun a Karlova jízda dělají své. Tady je úterý večer a s Karlovou pomocí jsem se konečně dopočítala, že v Darwinu je středa ráno. Australani jsou nápřed a Amíci pozadu. To souhlasí, a nejen co se týká časového pásma.

Naštěstí k našim dojíždím nepoblitá. Taťka udělal vynikající řízky. Chce se mi nad nimi držet minutu ticha za Bráchu, který jistojistě snídá vločky.

Doma s Karlem vypijeme návratové víno, v což jsem před odletem nevěřila. Vyprávím, co jsme všechno zažili. A my jsme zažili všechno, zimu i vedro, sucho i záplavy, hlad i přejedení, žízeň i kocovinu. Je mi stále zima. Karel prý po příjezdu mrznul taky. Tři dny mu trvalo, než odhalil, že jsem vypnula kvůli kytkám topení.

Z posledních sil píšu k Máňovi maila. Otáčím glóbus na Kanadu, ať se Karel bojí, a padám do postele. Do své postele! Do své milované postele!! Do své nádherné, vyležené postele!!!

Dny šedi a normálu a šedi normálu

listopad

Ujeto: deset kilometrů vlakem do práce

V noci jsem se vzbudila a nevěděla jsem, kde su. Pak jsem uviděla glóbus na nočním stolku. JSEM DOMA! Po těle se mi rozlilo slastné teplo, jako kdybych do sebe kopla panáka slivovice. Nalačno, na ex, velkýho a aspoň šedesátky.

Ráno ve vlaku spolucestující nadávali na počasí, na situaci, na vládu ... na všechno. JSEM DOMA!

V práci mě šéf vítá chlebem a solí. Chvíli všichni povídáme, pak šéf vzdychne: „Musím jít pracovat. Odpoledne uděláme poradu. Do té doby zakazuju bavit se o Austrálii.“

Chci taky pracovat, ale ty potvory mi otočily na monitoru obraz. Naštěstí pomáhá osvědčený trojhmat Ctrl+Atl+Del. Ve schránce mám 174 mailů, to toho dnes moc neudělám

Odpoledne sedáme nad vojenský atlas a k australskému rumu Bundabergu. Musím vypravovat a ukazovat kudy jsme jeli, co jsme zažili. Za chvíli se plete jazyk nejen mně. Ostražitý šéf odhaluje příčinu: „Cos to přivezla za vopřivosloup, ten australskej Brumla má 57,7 procent!“ Copak mě napadlo studovat obsah alkoholu? A to ho máme litr a čtvrt!

Doma dávám do pračky první várku prádla a v koši není vidět, že by něco ubylo. To bude morda. Převažuju se - konečný stav 56 kg, tj. úbytek pět kilo. Karel se směje: „Dobrá dietka.“ Hmmm, jedno kilo mě stálo dvanáct litrů.

Večer jdeme chvíli potěšit naše nejlepší kamarády Hipíky. Blanka nadělala dobroty, abych doplnila ztracené kalorie a já jim na oplátku vyprávím historky od protinožců. V devět večer usínám a stále vypravuju.

V polospánku kontroluju maila od Bráchy. Rozepsal se, chlapec.

Cau segra! Diky za mejla. To jsme radi, ze jsi v poradku a v pohode doletela. Jsme stale v Darwinu u Mani. Vcera jsme si koupili letenku na Bali za 450 Aus.$, meli je na sleve. Jsou pouze tydenni, ale podarilo se nam je ukecat, a tak jsme primo od letecke spolecnosti Garuda Airlines dostali vyjimku a poletime na 9 dni. Letime az 30. listopadu a po priletu do Darwinu nam prodlouzi vizum o tri mesice, coz je presne datum odletu z Australie. Tim usetrime kazdy 180 $ za prodluzovani viz. Jen nevime, co tady budeme do te doby delat. Dnes jsme jezdili s Manou po meste, on mel nejake zarizovani a my taky. Nechali jsme na vyvolani vsechny filmy (aby se v tom teple nezkazily). Stavili jsme se na pivo za Leninem. Pochazi z Vrchlabi a je to opravdu dokonaly Leninuv dvojnik. Zitra se chystam spravovat auto. Odpoledne se tady ma zastavit cizek, ktery si vzal bubacku a zije s nima nekde v busi za Palmerstonem a bydli ve stanu.

Tak Ty jsi jiz v pohode, suchu a zime doma. Jen jsme meli strach, abys let neprosedela na zachode po tom exotickym ovoci. Taky jsme na letisti pozorovali letadlo Singapore Airlines (bylo hned vedle tveho Qantasu), jak mu menili motor a Mana rikal, ze toho byly vcera plny noviny, pry mu motor upadl. Mimochodem Ti musim napsat, ze jsme cekali az do Tveho odletu a mavali na letadlo (nevidela jsi nas :-).

Dnes je zase na titulni strance holka z Anglie, ze se vraci domu (tuhle story jsme ti radeji nerekli). Asi 13 km nad Borrow Creek (hospoda, amik na kole) jela mlada dvojice autem a stavel je chlapik, ktery predstiral, ze ma porouchany auto. Zastavili, a kdyz mu sel kluk pomoct, tak ho zastrelil. Ona byla v te dobe v aute. Chlapik sel pro ni, svazal ji, dal ji pytel pres hlavu a odvlacel do sveho auta. Pak sel odstranit jejich auto ze silnice do buse a ji se podarilo utect. Schovavala se sest hodin, nez se odvazila vylezt zpet na silnici a stopnout road train. Kluka nikdy nenasli, vraha taky ne. Jen je popis jeho auta, nacrtek si mozna videla nekde u benzinek.

Zadny strach, my jsme v pohode. Ahoj Petr a Petra

Je další ráno. Nemůžu se vzbudit, mám dojem, že mi srostla víčka. Zase do práce :-((, jakoby to včera nestačilo. Tady se za ten měsíc vůbec nic nezměnilo a já mám takovou spoustu zážitků.

Venku je břečka, mám mokro v botách, pořád je mi zima.

Doma peru, vařím, uklízím. Volám našim, stále nemají čas, stále nějaká práce. A jsme u toho, to se mi na Australanech líbilo ze všeho nejvíc, nepřidělávají si práci. Dělají to nejnutnější a s nějakou načinčaností, nažehleností a sterilitou prostředí se neprdí. Věci mají od toho, aby sloužily, a ne aby se s nima zarovnali a pak je oprašovali. Hlavní je pohoda. Oni vlastně původní obyvatelé byli taky takoví, spokojení s tím, co je a jak to je. Možná to nějak souvisí s kontinentem, stále je teplo, jídlo roste nebo běhá ... Já chci zpátky!!

Uvažuju nahlas, zda mám čepici explorerku se záclonkou prát a jestli ji ještě někdy budu potřebovat. Karel mně vstoupí do úvah: „To záleží na tobě. Co si naplánuješ a co si splníš.“ Má pravdu. Při přehrabávání šuplíku nacházím okopírovaný článek o Panamerické dálnici - od Aljašky po Ohňovou zemi. Žeby?

Sraz na osadě. Šerif mě pochválil za přivezené odznaky a placky z potlachu. Je nadšenej mým vypravováním, ale asi největší radost mu udělá můj poznatek: „Víš, když se u nás vyvede oheň, sejde se dost lidí na zpívání, je krásná noc a nikdo nežvaní, tak kam se hrabe celosvěťák.“

Mám hotové fotky! Paráda! Dokonce i některé ze zkaženého filmu se povedlo zachránit. Provádím selekci fotografií. Jedna kupka - ty může vidět každý, druhá kupka - ty může vidět jen určitý okruh lidí, třetí kupka - ty nesmí vidět nikdo a hlavně ne Karel. S první kupkou vyrážím na životní. Kluci vědí názvy všech zvířat i rostlin. Příště si je vezmu místo barevného průvodce. Vyslýchám je a žádám odpovědi na moje otázky:

Dotaz: Rozdíl mezi kajmanem, krokodýlem a aligátorem.

Odpověď: Každý žije jinde, aligátoři mají kostěný pancíř jen na zádech, kajmani kostěné destičky v kůži a ta se nedá zpracovávat například na kabelky, pak jsou rozdíly ve stavbě těla, chrupu a způsobu lovu (krokodýl nilský rád loví lidi a jiný dobytek, někteří se živí mršinami).

Dotaz: Rozdíl mezi goanou a varanem.

Odpověď: Goanu jsme nikde nedohledali, budeme pátrat dál!!! Varan je masožravý ještěr, jehož různé druhy žijí v Indii, Africe, střední Asii, Malajsii, Austrálii a na Komodách (tam žije největší varan komodský).

Dotaz: Rozdíl mezi wallaby a kangaroo.

Odpověď: Wallaby - anglicky malý klokan, kangaroo - anglicky klokan.

Nevím, nevím, kluci polepšete se.

Mám rýmu. Nahřívám se soluxem a vzpomínám na australské slunce. S Karlem se hádáme, kde je více hvězd, jestli na moři (Karlova pravda), nebo na Jižní polokouli (moje pravda). Nemůžeme se dohodnout a já vytahuju poslední trumf: „Ale tys neviděl Jižní kříž!“ Vítězství je moje. Jenom nesmím přiznat, že já taky ne.

Jednou večer volá kamarád z potlachu - švýcarský důchodce. Karel mi předá telefon s příkrým oznámením: „Chce slečnu Pelikánovou,“ a odchází zpět do chodby čistit své zbraně. Bavím se s kamarádem a ten se starostlivě ptá: „Nevadí manželovi, že ti volám?“

Odpovídám podle pravdy: „Nevadí. Jenom si tady točí s bubínkem revolveru. Ale neboj, zatím nemá nabito.“

A z chodby se hlubokým hlasem ozve: „Nabít je pro mě dílem okamžiku.“

Píše Petra. Čtu mail a hladím přitom kámen z Uluru. Je mi smutno.

28.11.2002

Ahoj Marto !

Zdravim Te stale z Darwinu. Diaky se povedly suprove, fotky jsme jim nechali nektere predelat. Uz tady pomalu zname kazdy kout, v muzeu jsme byli dvakrat, v botanicke taky, koupali jsme se v tom slanem jezere na East Point, sledujeme zapady slunce ... Do botanicke jsem Petra nejrive musela nutit, ale jakmile jsme hned na zacatku, nedaleko zachodku, narazili na hada na strome, tak jsem potom Petra naopak nemohla z botanicke dostat. Prolezali jsme houstinami, kde se jen trochu dalo a nechodili po cestickach jako normalni lidi. U jezera na East Point, kde jsme se koupali, na nas zase utocili vodni ptaci. Naletavali jako stihacky hlavne na Petra, ja jsem se vzdycky radeji ponorila pod vodu. Petr je nazval hajzli, jinak "byli bili" se zlutym zobakem a voletem. Reknu Ti, ze voda byla vcelku hnusne tepla, vubec neosvezila.

Nevim, jestli to slunce uz nahodou nesviti na Petrovu hlavu moc dlouho, jelikoz Manovi jednoho rana oznamil, ze v noci byla celkem zima. Chapes to? Ta noha se mu opravdu pekne hoji, vubec se to nezanitilo. Moje kikirida se zalekla cortizonoveho kremu a radeji prestala svedit. Fleky ale zatim zanechala. Snad casem vymizi uplne. Jelikoz jsem nemela cim dohanet ten Petruv uzdravujici se palec, tak jsem si dala par mang a oci uz mam jako Cinan.

Jinak Ti musim napsat, ze nase cesta z letiste vedla jeste pres dve hospody, tak jsme byli doma mozna jen o trochu driv nez Ty.

Uz me nic vic nenapada, tak pro dnesek koncim, Tva Mana ... tedy spis Petra.

Želví krunýř na ledničce je můj oltář. Přemýšlím nad tím, jestli se na krunýř nevztahuje povinnost nahlásit jej na životní prostředí podle mezinárodní ochrany vzácných druhů, zkráceně CITES. Kluci mi jednou formulář vyplnili i na Pelikána. Dost zuřivě klapal zobákem. Povinnost platí nejen na živé živočichy, ale i na jejich části. Co bych se trápila, nejlepší se zeptat, na co máme úřední intranet:

Zdravím vás při pátku. Hurááá.

Pavle, mám tajný dotaz. Když sem si z Austrálie přivezla želví krunýř, tak to je na CITES?

Byla docela sranda, když jsem ho doma vyvářela v prádelním hrnci. Karlovi bylo nápadné, co v zimě dělám se zavařovacím hrncem a ptal se: „Co vaříš?“ Já: „Želví polívku.“ Řek mně, že sem blbá. Ale za chvíli mu to nedalo a šel se podívat. Málem to s ním šlehlo. Ale ta želva už fakt byla mrtvá, když jsme ji našli, jenom tam z ní trochu masa zbylo.

Přeju kráááásnej víkend

Marta

Ahoj průseráři!

Ty krunýře opravdu podléhají CITESu a moc bych se divil, kdyby želva z Austrálie spadala do výjimek. Jestli ji můžeš vyfotit, pokusím se o identifikaci. Po vyvaření se krunýř má ošetřit včelím voskem, aby nepraskal, lakování není pěkné. Nedědila jsi v posledních letech po někom? Myslím, že jsi krunýř po někom zdědila, nebožtík ho dovezl do republiky před r. 1997, nečetl chovatelské časopisy ani sbírky zákonů a přestupek byl po roce promlčen. Ty máš povinnost se ke mně dostavit s fotografií (té želvy), dostaneš na krunýř techničák. Objem správního poplatku si stanov sama dle vlastního uvážení.

Hezkej víkend. Pavel

Tak vida. Propašovaná želva mě ještě bude stát ferneta. Ale je to moje nostalgická vzpomínka. Stejně tak mám ještě pořád pod stolkem cihlu. Je mi ji líto vyhodit, tolik jsme spolu prožily.

Posílám pohled a namluvenou audiokazetu strejdovi Antemu. Na poště mě udiví cena. Pozor, udiví tím, že je nízká! Pak pojmu pochybnosti o zeměpisných znalostech slečny u přepážky a snažím se jemně upozornit: „Adresa je Australia, ne Austria.“ Slečna mě sjede pohledem, který beze slov říká, co si dovoluju poučovat a stručně mi vysvětlí: „To je za stejnou cenu, když to je oboje v Evropě.“ Ach jo!

Všední dny mě omílají do hladka, do pravidelných tvarů tak, abych zapadla v davu. Stýská se mi. Nevím, čí jsem, kam patřím. Z nostalgie si nahrávám Made in Pade. Nepomáhá. Další den si kupuju parfém Australia Mystery. Voní hezky, ale Austrálie voní jinak. Do nejdelší smrti si budu pamatovat vůni sucha a písku Rudého středu, vůni vlhka, tepla a soli darwinskýho pobřeží, zimu prolezlou vůní eukalyptů Sněžných hor, vůni plodnosti, zeleně a úrody povodí Murray River ... a hlavně vůni cest a vůni nočních zastávek u benzínovejch pump, kdy zimomřivě z auta vylejzáš ...

Raději jedeme na chatu. Všude je posvátný klid. Sýkorky šťastně ozobávaj lůj a zajídaj ho strouhankou v krmítku. Zajíc si opět udělal zimní pelech v rododendronu. Srnec udiveně kouká přes potok, kde se tady bereme. Sníh se třpytí jako Cutta Cutta. Sluníčko mě trochu nadžampuje.

Večer mlčky pijeme víno a koukáme do ohně. V klidu docházím ke smíření a k poznání:

Zase musím odjet ...

a zase se musím vrátit.

Dodatky

- Autobus jezdil spolehlivě dalšího půl roku. Celou dobu se v něm ovšem Brácha musel spolehlivě vrtat. Přehlásili ho těsně před půlročním návratem s pomocí kamarádů z Adelaide.

- Uschovanou zahrádku na ranči si vyzvedli. Jenom trvalo půl dne, než našli ten správný ranč.

- Na západním pobřeží si užili pythonů, žraloků, delfínů a západů slunce. A já chodila vydělávat bankovky :-(.

- Poslední den před odletem se Brácha s Petrou začali ptát jeden druhého, proč se vracet do Států. Když nenašli odpověď, rozjeli se na imigrační úřad. Dorazili tam ve čtyři a na imigračním úřadovali jen do tří. Smůla, mohla jsem mít příbuzné v Austrálii.

- Strejda se ve svých 82 letech s Bráchou a Petrou loučil: „Tak zase za pět let.“ Snad u toho budu i já.

- Po příletu do San Diega Brácha vyjel z letiště po silnici automaticky vlevo. Popletení jízdních stran, které Australanům připadalo tak srandovní, Amíci okamžitě komentovali houkáním a fuckováním.

- Bráchovi se po návratu do Států udělal tropický vřed na ruce. Státní američtí doktoři ho léčili slabými antibiotiky, přestože jim Brácha tvrdil, o co jde. Když už měl na ruce bouli větší než sval (ono svaly nic moc) a hrozila otrava krve, kamarádka Češka ho dostala k doktorovi Polákovi. Ten ruku rozřízl a dva týdny čistil. Prý to bylo chlup. Vzhledem k tomu, že doktor byl plastický chirurg a Bráchovu ruku měl otevřenou, mohl mu tam šplejchnout trochu silikónu, aby měl Brácha taky jednou bicepsy. Brácha přestal platit státu pojištění s tím, že takové socialistické felčary nebude podporovat. Takže až budete koukat na americké filmy z nemocničního prostředí - nevěřit ničemu!

- Při cestě do práce měl Brácha problémy s jeho stařičkým automobilem a potřeboval nadžampovat. Odmítlo ho deset Amíků a jedenáctý Arab prohlásil, že ho nadžampuje za deset dolarů. Brácha ho poslal do ... asi do Iráku.

- Se Stášou se nikdy neuvidíme. Zemřel na rakovinu plic rok po mém návratu. Psal mi do poslední chvíle, i když ležel v bolestech. A já ležela v slzách na druhém konci Zeměkoule. Zůstaly po něm vzpomínky a internetové stránky http://www.gik.cz/stasa/

Já fakt nevím, proč jsme se vraceli.

Austrálii z lásky

V očích mám písek červený

a srdce vedrem spálený

z tropů památky od pijavic

zimu ve Sněžných horách - nikdy víc

těžko odnese času proud

nádheru cesty Ocean Road ...

Já ale našla mnohem víc

pokladů vzácných na tisíc

krásnější zlata, opálů a diamantů

jsou lidi toho kontinentu,

když nebudou mít nic jak chléb a sůl

dají ti všechno, a ne jen půl

k tomu ti úsměv přibalí

a nečekají pochvaly.

Pro ně je víc než konto v bance

setkání s kamarádem u dlabance

a hlavně klid a pohoda

je značkou toho národa.

Chci tam zpátky! Hned!

Slyšet to jejich: „No worries, mate!“

„Rádi se smějete?

Rádi cestujete?

Skvělý!

Tak tuhle knížku jsem psala právě pro Vás.“

Vaše Pelda

Co autor neumí, zachraňují kamarádi

Eva Šklíba Obůrková: opravovač przněné češtiny

Hana Štěhně Dohnálková: zahradnice knihy, grafický mág a ikonářka

Lenka Krejčí: skeny, barevná úprava

Petr Jahoda: odborný našeptávač

David Winter: obálka

EXPODATA-DIDOT, spol. s r.o.: porodní bába-tiskárna

1 500 sourozenců

Vydáno vlastním nákladem pod ochrannými křídly nakladatelství Akacie

Fotografie posádka Autobusu

Akacie 2005

Doslovný doslov k vydání v papíru 2005

Co jiní nevidí…

Jsou lidé, kteří svýma očima dokáží vidět svět kolem sebe v mnohem pestřejších barvách a zároveň pozorovat i jeho téměř neznámou, ukrytou tvář lépe než desítky jiných vedle nich. Z těchto vnímavých pozorovatelů, jsou-li navíc obdařeni schopností vyjádřit vše viděné slovem, se pak rekrutují autoři těch nejzajímavějších a nejčtivějších románů, divadelních her, cestopisů, ale i básnických sbírek.

Skromně, bez znatelné snahy drát se vší silou do této elitní společnosti literátů, se mezi ně zařadila i půvabná plavovláska z východních Čech – Marta Pelikánová, mezi kamarády zvaná Pelda. Ač vzděláním inženýrka chemie je Martino nitro protkáno poetickou pavučinou. A protože do vínku po rodičích jí byly současně dány láska k přírodě, cestování a trampingu  i k poezii, není divu, že obojí se zrcadlí také v autorčině tvorbě – kolekci cestopisů a desítkách drobných poetických úvah.

Obojí psala dlouho do šuplíku. Pak se však osmělila a zásuvku svého stolu otevřela i k potěše svého okolí. Mezi literáty-básníky prorazila výrazně v roce 2003, kdy se stala laureátkou prestižní soutěže trampské poezie Trapsavec. Na bránu múz-cestopiskyň klepe právě nyní knihou postřehů z daleké Austrálie, podaných jako odpočinkové čtení plné humoru o cestovatelském štěstí i smůle, psané osobitým, jadrným jazykem.

V tuláckém „cancáku“ Marty Pelikánové jsou ovšem už i bohaté poznámky z dalších výprav po zeměkouli – na americký Západ, do Jižní Afriky, na drsnou Kanadu. Proto doufám, že kniha, kterou držíte v ruce, není Peldiným posledním cestopisem.

Slavomil Janov

Table of Contents

AUSTRÁLIÍ S ÚSMĚVEM aneb AHOJ KLOKANI

Dny slibů a plánů

Dny nervů

Dny nákupů a příprav

Letecké dny

Lidi, já jsem v Austrálii!!

Černí pasažéři v Melbourne

Pakování

Apoštolové

Zlatý den

Emový den

Den D a hadí den

Pavoučí den

Ještěrčí den

Pelikání den

Opálový den

Den Harryho

Komáří den, spíš noc

Den pro Uluru

Den na baterku

Velbloudí den

Dingový den

Den oprav a hadů

Termití den

Žabí den, spíš večer

Želví den

Cachtací den

Mangový den :-))

Mangový den :-((

Postmangový den

Krokodýlí den, konečně!!!

Superkrokodýlí den

Den porouchaného foťáku

Pijavicí den

Den tří D (dojezdu do Darwinu aneb dopadlo to)

Tropický den

Poslední den

Den navrátila

Dny šedi a normálu a šedi normálu